Справа № 522/7578/26
Провадження № 2-а/522/290/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2026 року         м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі:
головуючої – судді Косіциної В.В.,
за участі секретаря судового засідання – Гресько Б.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення в країну походження,-
ВСТАНОВИВ:
01 травня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення в країну походження, у якій позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС в Одеській області № 5101130100020945 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства щодо громадянина Узбекистану – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Косіциній В.В.
У позовній заяві позивач просив суд витребувати у ГУ ДМС в Одеській області матеріали особової справи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою суду від 06 травня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Задоволено клопотання про витребування доказів. Судове засідання призначено на 11 травня 2026 року.
У судове засідання, призначене на 11 травня 2026 року з`явився представник позивача. Інші учасники справи у судове засідання – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено розгляд справи на 02 червня 2026 року.
20 травня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від ГУ ДМС в Одеській області надійшов відзив, у якому відповідач заперечував проти задоволення позову, просив відмовити
Судове засідання, призначене на 02 червня 2026 року було відкладено на 11 червня 2026 року.
У судове засідання, призначене на 11 червня 2026 року з`явився позивач та його представник, представник відповідача. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Встановлено, що текст рішення буде проголошено 12 червня 2026 року.
Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
ОСОБА_1 у січні 2022 року прибув в Україну.
ОСОБА_2 був документований в Україні довідкою про звернення за захистом в Україні №014184, строк дії якого був продовжений до 20.05.2026.
ОСОБА_1 , звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту.
Постановою від 29.08.2022 серії ПР МОД №008802 притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме у зв`язку із порушенням правил перебування з 22.04.2022 іноземця в Україні.
Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 09.09.2023 №176, на підставі висновку від 09.09.2023, відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», вирішено здійснити оформлення документів для надання статусу біженця або тимчасового захисту громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За результатами розгляду документів щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проведених співбесід, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області складено висновки від 07.03.2024 у справі №2023OD0052, яким рекомендовано відмовити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням ДМС України від 18.04.2024 №60-24 відмовлено громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погоджуючись з такими рішеннями, позивачем було оскаржено його до суду.
Вказані обставини підтверджуються постановою КАС ВС від 20 березня 2026 року у справі 420/14101/24, якою рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року про відмову у задоволенні позову залишено без змін.
Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 26.03.2026 №61 визнано недійсною довідку про звернення за захистом в Україні №014184, чим скасовано строк дії даного документу, що був продовжений до 20.05.2026.
Постановою від 31.03.2026 серії ПН МОД №012930 ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КАС України. Позивачу інкриміновано те, що 31 березня 2026 року за адресою: АДРЕСА_1 , співробітниками ГУ ДМС в Одеській області було виявлено та запрошено до ГУ ДМС в Одеській області за адресою: м. Одеса, вул. Тараса Кузьміна, 33 громадянина Узбекистану – ОСОБА_1 , який порушив законодавством про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме, перевищив встановлений строк перебування на території України не більш як 30-ть днів.
31 березня 2026 року ГУ ДМС в Одеській області прийняло рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №5101130100020945, яким прийнято примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Узбекистану – ОСОБА_1 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 29 квітня 2026 року. Ухвалюючи таке рішення, ГУ ДМС України в Одеській області виходило з того, що позивач перебуває на території України без належних на те підстав, йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а КАС ВС залишив без змін рішення суду першої та апеляційної інстанцій, якими відмовлено у задоволенні позову про скасування рішення про відмову у визнанні біженцем. Також, ГУ ДМС в Одеській області виходив з того, що позивач притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП, не має доходу та постійного місця роботи, у зв`язку з чим відсутнє джерело існування.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
За змістом ст. 26 Закону України №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. 
Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.
Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.
Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція № 353/271/150.
Згідно з п. 4 Інструкції № 353/271/150 іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.
Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України (п. 5 Інструкції № 353/271/150).
Крім того, відповідно до п.2 розділу ІІ Інструкції 353/271/150 Рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства (додаток 3).
Згідно абз.3 п.10 розділу І Інструкції № 353/271/150, після оголошення іноземцю рішення про примусове повернення посадові особи з`ясовують у іноземця намір оскаржити згадане рішення. У разі висловлення іноземцем наміру оскаржити це рішення негайно повідомляється центр надання правової допомоги, якщо іноземець самостійно не уклав угоду з адвокатом.
Системний аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що правовий статус іноземця передбачає обов`язок суб`єктів владних повноважень забезпечити йому реальну можливість реалізувати свої права, зокрема право на перекладача, яке перебуває у взаємозв`язку з правом знати яке рішення щодо нього приймає уповноважений орган, розуміти наслідки вказаного рішення та знати строк оскарження такого рішення.
Так, у рішенні про примусове повернення від 31.03.2026 №5101130100020945 у графі «Перекладач» наявний підпис ОСОБА_1 , проте, твердження «Не потрібен» не прописано позивачем самостійно, а видрукувано за допомогою друкарських засобів.
При цьому, позивач був присутній безпосередньо у судовому засіданні, призначеному на 11 червня 2026 року особисто. Його представник у судовому засіданні пояснив, що позивач не володіє українською мовою на достатньому рівні, лише розуміє загальні побутові речі.
Вказане на думку суду свідчать про те, що ГУ ДМС в Одеській області формально підійшла до обов`язку, пов`язаного з забезпеченням позивачеві перекладача, належним чином не пересвідчилося у тому, що ОСОБА_2 володіє державною мовою на належному рівні, що у сукупності призвело до порушення реальної можливості можливість реалізувати позивачем свої права, знати яке рішення щодо нього приймає уповноважений орган, розуміти наслідки вказаного рішення та знати строк оскарження такого рішення
Згідно ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:
- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;
- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;
- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;
- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Отже, виключний перелік обставин, за наявності яких заборонено примусове повернення чи примусове видворення або видачу чи передачу іноземця та особи без громадянства, визначають положення ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI.
Такі підстави, наявність яких виключає можливість в тому числі примусового повернення іноземця або особа без громадянства до країн у розумінні ч.1 ст. 31 Закону має бути доведена та підтверджена належним чином.
У позовній заяві позивач зазначає про те, що через його дії, на території Республіки Узбекистан його життю загрожує небезпека.
Ухвалюючи рішення про примусове видворення, ГУ ДМС в Одеській області в цілому не дослідило наявність встановлених ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підстав, за яких особа не може бути примусово повернута.
Також, ухвалюючи рішення про примусове повернення, ГУ ДМС в Одеській області не вчинило жодних дій з метою перевірки тих обставин, чи дійсно на момент ухвалення такого рішення існує або не існує загроза життю ОСОБА_2 , зокрема, не здійснило перевірку відомостей, що наявні в мережі Інтернет, не здійснило направлення запитів до міжнародних організацій тощо.
Вказане узгоджується із постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2026 у справі №522/10963/25-Е.
Згідно п.5.3. Наказу №649, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути припинений на будь-якому етапі за відповідним клопотанням заявника.
Рішення про припинення розгляду заяви оформлюється наказом органу, в якому на розгляді перебуває особова справа заявника.
Розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути призупинено за ініціативою територіального органу ДМС у випадку неприбуття заявника до територіального органу ДМС, належним чином повідомленого про дату та час здійснення процедури, передбаченої цими Правилами, без поважних причин або без повідомлення ним причин неприбуття. У разі призупинення розгляду заяви довідка про звернення за захистом в Україні визнається недійсною.
Проте, відповідачем не було надано доказів на підтвердження того, що наказ про визнання недійсною довідки був доведений до відома позивачеві або надісланий останньому у встановленому законом порядку – надано не було.
Оскільки, позивача не було належним чином повідомлено про визнання недійсною довідки, в останнього були правомірні очікування того, що у нього наявний офіційний документ, який би підтверджував законність його перебування на території України у строк до 20 травня 2026 року.
Більше того, у постанові КАС ВС від 20 березня 2024 року у справі №420/14101/24 встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 є подружжям, мають неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (народженого в Україні).
У постанові КАС ВС від 01 лютого 2024 року у справі № 344/9604/23 зробив висновок про те, що під час перевірки рішення ДМС про примусове повернення до країни походження, або третьої країни з підстав зазначення інформації у зверненні Управління стратегічних розслідувань, суди, керуючись вимогами статті 2 КАС України, повинні враховувати справедливий баланс інтересів держави і заявника, наявність тривалих сімейних зв`язків та відповідних наслідків для сімейного життя позивача, а також наявність чи відсутність антисоціальної поведінки, правопорушень та кримінально-караних діянь, які загрожують суспільству.
Відповідно до статті 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб”.
З огляду на практику Європейського суду з прав людини, судова колегія наголошує на тому, що відносини позивача з членами його сім`ї, зокрема, жінкою та дитиною складають сімейне життя для цілей застосування ст.8 Конвенції (п.65 рішення у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011р., заява №55597/09).
У рішенні, ухваленому 9 жовтня 2003 року у справі «Слівенко проти Латвії» (Slivenko v. Latvia
48321/99), суд постановив, що: мало місце порушення ст. 8 Конвенції. Покликаючись на ст. 8, 14, ч. 1 і ч. 4 ст. 5 Конвенції, заявниці стверджували про порушення їхнього права на повагу до приватного і сімейного життя, порушення заборони дискримінації, а також права на свободу і особисту недоторканність. Суд зазначив, що у віці одного місяця п. ОСОБА_6 переїхала з батьками до Латвії і прожила там 40 років. Вона ходила до школи, працювала і одружилась у цій країні. II дочка, ОСОБА_7 , також народилась у Латівії і прожила там 18 років, здобувши у Латвії середню освіту. В обох заявниць, отже, виникла система особистісних, соціальних та економічних зв`язків, що становили зміст їхнього приватного життя у Латвії. Заявниці також втратили квартиру, у якій мешкали. Тому Суд вказав, що їх видворення з Латвії є втручанням у їхнє право на повагу до приватного життя і житла.
На думку суду, прийняття рішення про примусове видворення без урахування соціальних та сімейних зв`язків порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи та становить собою непропорційне втручання в право на повагу до сімейного життя.
На думку суду, оскаржуване рішення прийнято без урахування справедливого балансу інтересів держави і позивача, наявність тривалих сімейних зв`язків та відповідних наслідків для сімейного життя позивача, оскільки, у ньому необґрунтовано, у чому саме полягає інтерес держави щодо примусового повернення позивача, не наведено ризиків його залишення на території України, які б підтверджувалися належними доказами (наприклад, вчинення кримінальних правопорушень проти власності, проти інтересів держави або суспільства).
Не доведено і те, що ОСОБА_1 є соціально-небезпечною особою.
Сам лише факт притягнення позивача до адміністративної відповідальності не свідчить про те, що він схильний до вчинення злочинів проти власності, держави або суспільства та які б давали суду змогу вважати, що інтерес держави переважає над інтересами позивача.
Більше того, позивачем разом із позовом надано копію платіжного документу, який підтверджує факт оплати штрафу.
Суд також зауважує, що у позивача наявна дитина, яка народилася на території України, у зв`язку з чим, примусове повернення позивача до країни походження або будь-якої третьої країни призведе до надмірного втручання держави у право на сімейне життя, оскільки, призведе або до розлучення дитини з батьком або до вимушеного переселення дитини, народженої в Україні поза її межі через неможливість самостійного перебування на території України без законних представників.
Тому, враховуючи зазначене, суд вважає, що під час ухвалення рішення про примусове видворення, ГУ ДМС в Одеській області не дослідило належним чином усі обставини та не дало їм належну правову оцінку, в тому числі, в частині підстав ухвалення такого рішення та формально підійшло до оцінки критеріїв, за яких особа не може бути видворено в країну походження, без їх належної перевірки, що призвело до ухвалення рішення, яке порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи, у зв`язку з чим, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.
Керуючись статтями 9, 72-77, 241, 244, 246, 268-272, 289 КАС України, суд,-
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов  ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення в країну походження – задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства 31 березня 2026 року №5101130100020945, яке ухвалене щодо громадянина Республіки Узбекистан – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду в межах строку, встановленого КАС України.

Текст рішення складено та підписано 12 червня 2026 року.

Суддя          Косіцина В.В.