Справа № 212/50/26 
2/212/2102/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2026 року м. Кривий Ріг 
Покровський районний суд міста Кривого Рогу в складі: головуючого судді Колочко О.В., за участі секретаря судового засідання Савінської А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зарівна Світлана Володимирівна, до Покровського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про зняття арешту з нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В :
30 грудня 2025 року позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зарівна С.В., звернулася до суду з позовом до відповідачів Покровського ВДВС у м. Кривому Розі, АТ КБ «Приватбанк» про зняття арешту з належного позивачці нерухомого майна – квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про обтяження: 8496071, що накладений 25.02.2009 постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АЕ 904708, 25.02.2009, Жовтневим відділом державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції В-11/1805/08.
В обґрунтування позову посилається на те, що позивачці на праві спільної приватної власності належить квартира за адресою, вказаною вище, на підставі свідоцтва про право власності від 21.02.2001, виданого УЖКГ виконкому Криворізької міської ради. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_3 . На вказану квартиру накладений арешт. Будь-які виконавчі провадження щодо позивача відсутні, тобто арешт майна існує без будь-якої правової підстави, що обмежує права позивачки на володіння, користування та розпорядження майном, що, на її думку, є втручанням у право власності, гарантоване законом. 
Ухвалою судді від 05 січня 2026 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, судовий розгляд призначений на 28 січня 2026 року, сторонам роз`яснено їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи.
Ухвалою суду від 28 січня 2026 року відкладено розгляд справи на 23 лютого 2026 року за клопотанням представника позивача у зв`язку з необхідністю подання додаткових доказів.
Ухвалою суду від 23 лютого 2026 року за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі як співвідповідача АТ КБ «Приватбанк», розгляд справи відкладено на 19 березня 2026 року. 
Ухвалою суду від 19 березня 2026 року за клопотанням представника позивача витребувано докази, а саме з АТ КБ «Приватбанк» витребувано відомості про наявність або відсутність заборгованості ОСОБА_1 по кредитних договорах, укладених до 25.02.2009, відомості про виконання судового рішення, інформацію щодо підстав накладення арешту на майно позивача, розгляд справи відкладений на 14 квітня 2026 року.
14 квітня 2026 року, 22 травня 2026 року судовий розгляд не відбувся у зв`язку з ненаданням відповідачем витребуваних судом доказів, судовий розгляд призначений на 11 червня 2026 року.
Згідно з вимогами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Клопотань від учасників справи про розгляд справи з повідомлення (викликом) сторін до суду не надходило.
Відповідачі, які отримали копію ухвали про відкриття провадження, про залучення співвідповідачем з копією позову та доданих до нього матеріалів, що підтверджується відомостями з Електронного суду, не скористалися своїм правом на надання відзиву на позовну заяву.
Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про часткове задоволення позову, з таких підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до частин 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_4 належить на праві приватної спільної сумісної власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва № ж НОМЕР_1 на право власності на житло від 21.02.2001, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № ж-19 від 12.01.2001 (а.с. 5-6).
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 455674211 від 09.12.2025, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявний запис про обтяження – арешт нерухомого майна – квартири АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_5 , зареєстрований 25.02.2009 за № 8496071 реєстратором: Дніпропетровська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АЕ 904708, 25.02.2009 Жовтневого відділу ДВС Криворізького МУЮ, В-11/1805/08 (а.с. 5).
Згідно з повідомленням Покровського ВДВС у м. Кривому Розі від 23.12.2025 № 281034/400770, надати інформацію щодо виконавчих проваджень та матеріалів виконавчих проваджень не є можливим у зв`язку із закінченням 3-річного терміну зберігання завершених виконавчих проваджень (а.с. 4).
Також, судом встановлено, що 21 серпня 2008 року Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу виданий судовий наказ № 2-н-2003-08, яким стягнуто з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає за адресою; АДРЕСА_1 , на користь Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», заборгованості за кредит у сумі 2213,32 грн і який в електронному вигляді міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за реєстраційним номером 8939252.
З повідомлення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 05.03.2026 № 02-40/180/2026 вбачається, що справа № 2-н-2003-08 знищена за строком зберігання (а.с. 40). 
Згідно з довідкою Приватбанку № CS2UJT0EF84EN216 ВІД 28.01.2026, сформованою системою самообслуговування Приват24, заборгованості ОСОБА_6 по кредитному договору за номером KRP0FB07070150 від 09.12.2006 немає; дата закриття кредиту 16.09.2013 (а.с. 29).
Судом за клопотанням представника позивача постановлено ухвалу про витребування доказів з Приватбанку, а саме відомості про наявність або відсутність заборгованості ОСОБА_1 по кредитних договорах, укладених до 25.02.2009, відомості про виконання судового рішення у справі №2-н-2003-08, інформацію щодо підстав накладення арешту на майно позивача.
Станом на час розгляду справи витребувані докази суду не надані.
Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.
Суд, враховуючи ненадання відповідачем витребуваних судом доказів, зважаючи на положення ч. 10 ст. 84 ЦПК України, також враховуючи надану позивачем довідку Приватбанку, сформовану системою Приват24, вважає встановленим відсутність у ОСОБА_1 заборгованостей по кредитним договорам, які передували накладенню арешту на її майно, і наявність яких могла бути підставою для примусового виконання судового рішення та прийняття державним виконавцем постанови про накладення арешту.
Між сторонами в справі склалися правовідносини, які врегульовані Цивільним кодексом України, Законом України «Про виконавче провадження».
Відповідно до частини шостої статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення постанов про арешт майна позивача), арешт майна боржника застосовується: 1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; 2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.
Зміст наведеної норми Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави для висновку, що арешт майна боржника може бути застосований для забезпечення реального виконання рішення суду, яке підлягає примусовому виконанню.
Відповідно до ч. 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення постанов про арешт майна позивача) з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.
У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду (ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»).
У разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документу за належність до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документу стягувану згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документу до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувану або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника (стаття 38 Закону України «Про виконавче провадження»).
Як вбачається з матеріалів справи, в Покровському ВДВС у м. Кривому Розі, на підставі постанови якого накладений арешту на майно позивачки, відсутні будь-які, у тому числі завершені, виконавчі провадження щодо ОСОБА_1 , відсутні відомості про підстави накладення арешту, що унеможливлює надання судом оцінки правомірності дій державного виконавця щодо неприйняття рішення про арешту майна.
Крім того, посилання позивача на ймовірність існування арешту в інтересах Приватбанку як кредитора, не знайшли свого підтвердження, оскільки будь-яких відомостей про стягувача, в інтересах якого накладений арешт судом не встановлено, і відповідач Приватбанк не надав доказів на підтвердження обставин накладення арешту в його інтересах. 
Таким чином, на час розгляду справи будь-яких правових підстав для арешту майна, належного позивачці, зареєстрованого в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 25.02.2009 за № 8496071, судом не встановлено.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1ст. 321 ЦК України).
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.
Нормою ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Аналіз правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону.
Нормами ч.1, 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.
Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує.
Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.
Відтак, перебування за вказаних обставин під арештом належного позивачу майна за відсутності на виконанні у виконавчій службі будь-якого виконавчого документу, тобто на теперішній час позивач не є стороною будь-якого виконавчого провадження, порушує право позивача на користування належним їй майном.
Відсутність в Покровському ВДВС в м. Кривому Розі виконавчих проваджень, у тому числі виконавчого провадження в рамках якого був накладений арешт, за відсутності відомостей про підстави завершення такого виконавчого провадження, унеможливлює прийняття державним виконавцем будь-яких рішень, у тому числі і рішення про скасування арешту майна, а тому суд вважає, що вимога позивача про зобов`язання державного виконавця зняти арешт з нерухомого майна не буде тим ефективним засобом, який відновить порушені права позивачки.
Разом з тим, суд зауважує, що законні права та інтереси позивачки, за захистом яких вона звернулася насамперед порушуються наявністю у відповідному реєстрі інформації про державну реєстрацію обтяжень, а саме арешту нерухомого майна - номер запису про обтяження 8496071.
У зв`язку з цим суд зазначає, що відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України від 1 липня 2004 року № 1952-VI «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі – Закон № 1952-VI).
За визначеннями, наведеними у пунктах 1, 5 частини першої статті 2 цього Закону:
1) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
5) обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 1952-VI державній реєстрації прав підлягають обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, зокрема заборона відчуження та/або користування , арешт.
При цьому необхідно зазначити, що обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Обтяження речових прав на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації (ч. 3 ст. 3 Закону № 1952-VI).
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 27 Закону № 1952-VI державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили, у тому числі постанови господарського суду у справі про банкрутство (неплатоспроможність) про визнання боржника банкрутом - щодо припинення всіх обтяжень прав на майно боржника (крім тих, які застосовано у кримінальному провадженні).
Отже, припиняються обтяження на підставі відповідних документів, які свідчать про припинення причини/обставини/підстави існування обтяження. Відповідно, документом, що є підставою для державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна може бути рішення суду, що набрало законної сили, про припинення такого обтяження.
Таким чином, встановлені судом обставини справи дають суду підстави дійти висновку, що належним та найбільш ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивачки є прийняття судом рішення про скасування арешту на майно, з наступним поданням судового рішення відповідному суб`єкту державної реєстрації для здійснення державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна у порядку, встановленому чинним законодавством у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Керуючись ст. 12-13, 76-92, 95, 258-259, 264-265, 268, 274-279 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зарівна Світлана Володимирівна, до Покровського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про зняття арешту з нерухомого майна задовольнити частково.
Скасувати арешт нерухомого майна – квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого 25.02.2009 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 8496071 реєстратором Дніпропетровською філією ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, на підставі постанови Жовтневого відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції, В-11/1805/08, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АЕ904708, 25.02.2009, власник майна: ОСОБА_5 .
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України, якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, залежно від складності справи складання повного рішення суду може бути відкладено на строк - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Позивач:  ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .
Відповідачі: Покровський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, ЄДРПОУ 34545918, юридична адреса: 50096, Дніпропетрвоська область, м. Кривий Ріг, вул. Федора Караманиць, 37-в;
Акціонерне товаристов комерційний банк «Приватбанк», ЄДРПОУ 14360570, юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-д.
Повне судове рішення складено 15 червня 2026 року.

Суддя:          О.  В.  Колочко