Номер провадження: 22-ц/813/316/26 
Справа № 522/24871/21
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю.І.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М., 
при секретарі: Узун Н.Д., 
за участю представника відповідача – Баранчук А.М.,
переглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мазур Наталя Сергіївна, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2023 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Ланіна Вікторія Іванівна про визнання договору позики грошей недійсним, -

В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Ланіна Вікторія Іванівна, в якій просив визнати недійсним договір позики грошей від 25.11.2021 укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Ланіною В.І. і зареєстрований в реєстрі за №3000.
В обґрунтування позову зазначив, що 25 листопада 2021 року ОСОБА_1 , під впливом погроз та шантажу з боку громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та їх спільника, підписав з відповідачем договір позики грошей, який був посвідчений приватним нотаріусом Ланіною В.І. і зареєстрований в реєстрі за №3000. Згідно умов оскаржуваного договору, ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 360 500 грн зі строком повернення до 25 травня 2022 року. Проте ніяких грошових коштів від відповідача позивач не отримував ні до підписання даного договору, ні після. Договір позивачем був підписаний під впливом погроз, не відповідає його волевиявленню, так як він не мав і не має наміру позичати у будь кого кошти. 30 листопада 2021 року позивач звернувся до начальника ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, відповідно до ст. 214 КПК України із заявою про скоєння злочину, та внесення відповідних відомостей до ЄРДР. 11 грудня 2021 року в ЄРДР були внесені відповідні відомості за №120211162490001616 за ознаками скоєння кримінальних правопорушень передбачених ст. ст. 189, 190 КК України. Зазначив, що факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця, договір позики вважається неукладеним. Законодавством визначено, що момент переходу права власності на предмет позики залежить від того, що саме передається позичальникові за договором. Право власності, на готівкові грошові кошти, виникає у позичальника в момент фактичної передачі йому таких коштів позикодавцем. Враховуючи, що за оспорюваним договором грошові кошти, позивачу, як позичальнику, не передавались, договір ним підписувався під впливом протиправних дій і насильства з боку інших осіб, та не відповідає його волевиявленню, цей договір позики грошей підлягає визнанню недійсним.
Від третьої особи приватного нотаріуса Ланіної В.І. до суду першої інстанції було подано письмові заперечення проти позовної заяви, в яких зазначено, що 25 листопада 2021 року до неї звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з проханням посвідчити Договір позики грошей. Відповідно до вимог пп. 1, 2 1 Глави 3 Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5 (із змінами) (надалі Порядок) нею було встановлено особи сторін за пред`явленими ними паспортами громадянина України. Обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нею було встановлено з урахуванням вимог статті 43, 44 Закону України «Про нотаріат» та п. 1 Глави 4 Розділу І Порядку. В ході проведеної розмови з ОСОБА_1 , жодних сумнівів щодо його здатності усвідомлювати значення нотаріальної дії (посвідчення договору позики грошей) та її наслідків, а також вільного волевиявлення ОСОБА_1 , щодо вчинення правочину у неї не виникло. Сторонам було роз`яснено зміст ст. 27 Закону України «Про нотаріат», згідно з якою нотаріус не несе відповідальність у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії, подала неправдиву інформацію, щодо будь-якого питання пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність та наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватись нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа, про що зазначено в Договорі позики грошей від 25.1.2021 посвідченому за реєстровим №3000. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було зрозуміло значення та умови правочину, а також його правові наслідки, про що свідчать їх власноручно проставлені підписи на договорі. Нею було встановлено дійсні наміри сторін, а також встановлено факт що кожна із сторін однаково розуміє значення та умови посвідчення договору, а також правові наслідки вчинення правочину, посвідчено відповідний договір. (т. 1 а.с. 46)
Відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, в якому повідомив, що позивач посилається на те, що він підписав договір позики під впливом погроз та шантажу. При доказуванні позивачем факту укладання правочину проти його волі, необхідно встановити винну сторону, що в свою чергу повинно підтверджуватись вироком суду або постановою про закриття кримінального провадження. Позивачем не надано жодного належного доказу в підтвердження підписання договору під впливом погроз та шантажу. Недійсність даного договору законом не встановлена. Доказів фіктивності Договору в розумінні ЦК України позивачем не надано. Всі вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України були сторонами виконані, та доказів недодержання вимог законодавства, що можуть призвести до недійсності правочину, до суду не надано. Таким чином, можливо прийти до висновку, що поданням даної позовної заяви, позивач намагається ухилитись від виконання умов Договору та не повертати відповідачу грошові кошти на визначених Договором умовах (т. 1 а.с. 53 - 56).
Позивачем подано додаткові письмові пояснення, відповідно до яких зокрема зазначив, що спірний правочин був вчинений під впливом насильства (т. 1 а.с. 94 - 99).
Також позивачем було подано відповідь на заперечення відповідача на позов, в якому зокрема заначив, що відповідач своїм формальним відзивом і запереченнями порушує принципи пропорційності у цивільному судочинстві. Зазначив, що ніякої позик він не отримував, 360 500 грн відповідач у борг йому не передавав, про що він заявив у поліцію 30.11.2021 (т. 1 а.с. 109 -113).
Від представника позивача – адвоката Мазур Н.С. до суду першої інстанції подано уточнення до позовної заяви, згідно яких позивач просить суд визнати недійсним договір позики грошей, укладений під впливом насильства (ст. 231 ЦК України) 25 листопада 2021 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною Вікторією Іванівною, зареєстрований в реєстрі за №3000; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати понесені на подання позовної заяви у сумі 908 грн та суму витрат на правову допомогу у сумі 18 000 грн (т. 1 а.с. 131 -134).
Від представника відповідача – адвоката Баранчук Л.М., надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якому відповідач просив у задоволенні вимог представника позивача щодо стягнення витрат на правову (правничу) допомогу відмовити в повному обсязі (т. 1 а.с. 144 -147).
Від представника відповідача – адвоката Баранчук Л.М., надійшов відзив на уточнену позовну заяву, в якій відповідач просив уточнену позовну заяву представника позивача не приймати до розгляду та повернути; в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі; судові витрати понесені ОСОБА_2 стягнути з ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 149 -151).
Від представника позивача – адвоката Мазур Н.С. до суду першої інстанції було подано додаткові письмові пояснення по справі, в яких зокрема зазначено, що 25 листопада 2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І. було посвідчено договір позики грошей проти справжньої волі ОСОБА_1 внаслідок застосування до ОСОБА_1 тиску з боку директора ТОВ «Північтранс» Мальцева В.М., ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 .. Ніякої позики ОСОБА_1 не отримував, гроші у сумі 360 500 грн ОСОБА_6 у борг ОСОБА_1 не передавав, про що 30 листопада 2021 року позивач заявив в поліцію. Так за висновками слідства, ОСОБА_2 узгоджено з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та застосовано до ОСОБА_1 психічний тиск і погрози з боку директора ТОВ «Північтранс» ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_1 27 лютого 2023 року надійшли документи, які підтверджують той факт, що кримінальне провадження за заявою ОСОБА_1 зареєстроване в ЄРДР №12021162490001616, триває і досі та на теперішній час проводяться слідчі дії. Також по кримінальному провадженню змінено правову кваліфікацію кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 190 КК України на ч. 2 ст. 355 КК України, що підтверджує твердження позивача щодо вчинення відносно нього психологічного та фізичного насильства щодо укладення договору позики грошей з ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 156 -158).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2023 року витребувано від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ланіної Вікторії Іванівни належним чином засвідчену копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору позики грошей, укладеного 25 листопада 2021 року між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), зареєстрований в реєстрі за №3000.
У судовому засіданні в суді першої інстанції позивач позов підтримав та пояснив, що вироком суду від 24 листопада 2021 року відносно ОСОБА_1 , стягнуто з ПАТ «Північтранс», в рахунок відшкодування потерпілому моральної шкоди у розмірі 200 000 грн. 25 листопада 2021 року зранку його викликав директор ПАТ «Північтранс», працівником якого він є, та з 09:30 до 19:00 його тримав, спочатку в кабінеті товариства, а після 12:00 його повезли в інше місце, де на нього очікували інші особи. Протягом дня його катували, змушували принести кошти в розмірі 300 000 грн, а потім і 350 000 грн. Не витримавши тиску о 17:00 вони поїхали до нотаріуса, де знаходився ОСОБА_2 та підписав документи, які вже були готові. Ніяких коштів не отримував ні на картку, ні готівкою. Відповідача бачив вперше. Також зазначив, що не мав паспортного документа, а у відповідача була наявна лише копія паспорта.
У судових засіданнях в суді першої інстанції представник позивача - адвокат Мазур Н.С. позов підтримала з підстав викладених у позовній заяві, відповіді на заперечення відповідача на позов та додаткових письмових поясненнях по справі.
Представник відповідача - адвокат Баранчук Л.М. в судових засіданнях в суді першої інстанції позов не визнала та просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ланіна В.І. у судове засідання в суді першої інстанції не з`явилася, у своїх письмових запереченнях проти позовної заяви заперечила, просила розглянути справу за її відсутністю.
20 грудня 2023 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Ланіна Вікторія Іванівна про визнання договору позики грошей недійсним відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мазур Н.С., подав апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2023 року, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, з огляду на що просить ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Від відповідача ОСОБА_2 до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач наголошував на правильності висновків суду першої інстанції та просив суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити.
В судове засідання, призначене на 27 травня 2026 року об 14:50 год з`явився представник відповідача – адвокат Баранчук Л.М., інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи (т. 2, а.с. 207-208).
Від представника позивача – адвоката Мазур Н.С. до апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із направленням адвокатського запиту до Слідчого управління щодо стану кримінального провадження, а також у зв`язку із перебуванням адвоката у відрядженні.
Однак, колегія суддів не вважає за доцільне відкладення розгляду даної справи та відмовляє в задоволенні клопотання про відкладення з огляду на наступне. 
Згідно статті 372 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Явка до суду апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалася.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Позиція позивача щодо суті спору та законності рішення суду першої інстанції чітко викладена в апеляційній скарзі.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, враховуючи, що судом не встановлено обставин, які б перешкоджали розглянути справу за відсутності позивачки та її представника, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Згідно положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення вказаним вимогам відповідає, а подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що надані до суду докази не містять будь-яких переконливих відомостей, які б свідчили про наявність психологічного тиску як зі сторони відповідача, так і інших осіб на підписання ОСОБА_1 договору позики грошей від 25.11.2021 як до, так і під час вчинення нотаріальної дії.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує на тому, що після укладання договору факту передачі коштів готівкою не було, а так як передача коштів є істотною умовою договору позики, то такий договір є нікчемним та підлягає визнанню його недійсним. Скаржник вважає, що судом першої інстанції не було взято до уваги факт внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою позивача про скоєння відносно нього кримінального правопорушення, як належного та допустимого доказу. Апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що звернення позивача із заявою в поліцію не може бути доказом вчинення тиску під час укладання спірного договору.
Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не свідчать про неправильність висновків суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, судом встановлено, що 25 листопада 2021 року між ОСОБА_2 (Позикодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) було укладено договір позики грошей, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І., зареєстрований в реєстрі за №3000. Згідно п. 1 Договору Позикодавець передав у власність, а Позичальник прийняв у власність 360 500 грн, що на момент підписання цього договору в еквіваленті, за домовленістю сторін, становить 13 352,00 долари США (т. 1 а.с. 9 - 10).
30 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області з заявою про скоєння злочину, яка була зареєстрована 30.11.2021 за №Б-1922, в якій повідомив, що відповідно до ст. 214 КПК України просить прийняти заяву та внести відповідні відомості до ЄРДР про вчинення відносно нього, директором ТОВ «Північтранс» ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та їх спільником на ім`я ОСОБА_7 , злочинів передбачених ст. 189 КК України (вимагання) та ст. 190 КК України (шахрайство), що спричинили незаконне заволодіння вказаними особами його майновими правами на суму 360 500 гривень у вигляді боргових зобов`язань, ніяких грошових коштів він від них ніколи не отримував (т. 1 а.с. 21 - 22).
11 грудня 2021 року в ЄРДР були внесені відповідні відомості за заявою ОСОБА_1 за №120211162490001616 за ознаками скоєння кримінальних правопорушень передбачених ст. 190 КК України (т. 1 а.с. 27).
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 202 ЦК України).
Пунктом 2 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 статті 203 цього Кодексу.
Частиною 1,3 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, – відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина 1 статті 229 ЦК України).
Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Як слідує з п. 2 оспорюваного договору позики грошей від 25.11.2021 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , позика передається Позикодавцем Позивальнику безпосередньо при підписанні сторонами цього договору готівкою. Підписання цього договору позичальником підтверджує факт одержання ним від позикодавця грошових коштів в сумі, визначеній в п. 1 цього Договору. Підписаний позичальником договір є доказом передачі позики від позикодавця до позивальника.
В п. 22 договору зазначено, що позикодавцем подано заяву про те, що він у зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю без укладання шлюбу і особи. Які повинні надати згоду на укладення договору позики грошей відсутні, зміст якої доведено до відома позичальника.
Нотаріусом Ланіною В.І., на виконання ухвали суду від 28 лютого 2023 року надано суду належним чином завірену копію матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору позики грошей, від 25.11.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за №3000.
Матеріали нотаріальної справи містять, зокрема, заяви ОСОБА_2 від 25.11.2023, ОСОБА_1 від 25.11.2023, копії паспортів, на підставі яких було встановлено їх особи при вчиненні нотаріальної дії та картки платника податків ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 188 - 208).
Слід наголосити, що факт того, що в супереч умовам договору грошові кошти не були передані не може доводитися поясненнями сторони. 
В свою чергу, звертаючись із позовною заявою, на підтвердження повідомлених обставин, ОСОБА_1 посилається лише на звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення та внесення відповідних відомостей до ЄРДР.
У відповідності до статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.
Отже, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.
Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
З матеріалів справи вбачається, що за заявою позивача 11 грудня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про кримінальне правопорушення, правова кваліфікація ч. 2 ст. 190 КК України що підтверджується витягом з ЄРДР від 16 грудня 2021 року. З наведеного витягу вбачається, що 25 листопада 2021 року відносно ОСОБА_1 було здійснено шахрайські дії групою осіб за попередньою змовою. В подальшому, правову кваліфікацію кримінального правопорушення було змінено на ч. 2 ст. 355 КК України.
Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем (постанови Верховного Суду від 29.07.2021 у справі №907/113/18, від 18.12.2024 у справі №640/494/18).
При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише встановити, що він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину. Такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 21.04.2021 у справі №601/1083/16 , від 30.07.2020 у справі №299/1523/16-ц , від 27.03.2019 у справі №907/113/18, від 30.06.2021 у справі №556/2085/19 .
У постанові Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №484/3809/16 зроблено висновок, що у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи (дефект волі) з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.
В свою чергу, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою позивача про скоєння відносно нього кримінального правопорушення, не є належним та допустимим доказом, підтверджуючим відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на укладення Договору позики та примусу до вчинення цивільно-правових зобов`язань, оскільки вказує лише на звернення позивача із відповідною заявою про вчинене кримінального правопорушення та початок кримінального провадження, що було вірно встановлено судом першої інстанції.
Оскільки позивачем не було надано достатніх, достовірних та належних доказів вчинення спірного правочину під впливом тиску, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, а тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Жоффер де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року зазначено, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.
За таких обставин, доводи наведені у апеляційній скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення та трактування норм права на власний розсуд.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши вимоги заяви, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого, законного та справедливого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мазур Наталя Сергіївна - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2023 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 03 червня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда