Справа № 202/5464/25
Провадження № 2/202/614/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2026 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпра у складі:
головуючого судді Недобитюк Н.В.
за участю секретаря судового засідання Іващенко І.В.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача Циганок А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Індустріального районного суду міста Дніпра цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сеідова Вікторія Олександрівна, про визнання права власності та скасування арешту нерухомого майна, – 
В С Т А Н О В И В:
У травні 2025 року представник позивача ОСОБА_3 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпра із позовною заявою до ОСОБА_2 , Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сеідова Вікторія Олександрівна, у якій просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на садибу, яка складається із квартири АДРЕСА_1 площею 38,2 кв.м та земельної ділянки площею 0,0171 га (кадастровий номер 1210100000:04:040:0029), в порядку спадкування за законом після смерті дядька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також скасувати арешт вказаної квартири, зареєстрований 15 лютого 2011 року за № 10835637 Дніпропетровською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №9/248 від 15 лютого 2011 року, винесеної державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Малишко Р.С.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом після смерті свого рідного дядька – ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть. Після смерті останнього відкрилася спадщина на садибу, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0171 га. Зазначеною квартирою померлий ОСОБА_4 володів на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 жовтня 2006 року серії ААІ № 396533, реєстр 4-2543, виданого Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, а земельною ділянкою – на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №901498 від 11 січня 2008 року.
Позивач зазначає, що в рамках зведеного виконавчого провадження № 52070364 державним виконавцем було винесено постанову про накладення арешту на вказане нерухоме майно, в результаті чого квартиру та земельну ділянку було виставлено для примусової реалізації на торги. 
20 лютого 2017 року ДП «СЕТАМ» було проведено електронні торги (лот 197586), за результатами яких переможцем було визнано ОСОБА_2 . Відповідно до свідоцтв від 16 березня 2017 року, виданих приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. та зареєстрованих в реєстрі за № 2229 та № 2232, відповідач ОСОБА_2 став власником цього майна.
Разом з тим, позивач вказує, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2017 року по справі № 202/1584/17 виконавчий напис, виданий приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 10 жовтня 2016 року за № 8853, на підставі якого, зокрема, здійснювалося стягнення, визнано таким, що не підлягає виконанню. Крім того, ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2017 року було скасовано заочне рішення суду про стягнення боргу, а згодом, рішенням від 01 жовтня 2018 року по справі № 202/7669/15-ц, у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 було відмовлено повністю. З огляду на ці обставини, ОСОБА_4 за життя звернувся до суду з позовом про визнання недійсними електронних торгів.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2021 року по справі № 202/1698/17 позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково: визнано недійсними електронні торги з продажу лоту 197586, а саме садиби, до складу якої входить земельна ділянка та квартира АДРЕСА_1 , та протокол від 20 лютого 2017 року № 237086. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 січня 2022 року вказане рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним протоколу електронних торгів було скасовано з ухваленням нового рішення про відмову в цій частині, проте в решті рішення залишено без змін. Таким чином, позивач наголошує, що електронні торги визнані недійсними, а отже ОСОБА_2 набув право власності на нерухоме майно без належної правової підстави.
Позивач вказує, що після смерті дядька він звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Сеідової В.О. в рамках спадкової справи № 101/2024 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак, постановою від 02 травня 2025 року нотаріус відмовила у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірна квартира та земельна ділянка зареєстровані за іншою особою, а саме за відповідачем ОСОБА_2 .
Окрім цього, позивач вказує на наявність у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про арешт спірної квартири, зареєстрованого 15 лютого 2011 року за № 10835637 на підставі постанови державного виконавця Малишко Р.С. від 15 лютого 2011 року № 9/248. На адвокатський запит Індустріальний відділ державної виконавчої служби у м. Дніпрі листом від 27 листопада 2024 року № 88622 повідомив про відсутність в автоматизованій системі виконавчих проваджень будь-яких відомостей стосовно виконавчого провадження, в межах якого накладено даний арешт, та зазначив про знищення матеріалів виконавчого провадження за закінченням строків зберігання, посилаючись на відповідні положення Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями.
Також позивач зазначає, що згідно з довідками про оцінку вартості об`єктів нерухомості від 23 та 26 травня 2025 року, загальна оціночна вартість спірного майна (квартири та земельної ділянки) становить 1 155 893,80 грн, виходячи з якої було визначено ціну позову. Позивач стверджує, що наявність арешту та реєстрація права власності за відповідачем порушують його права як спадкоємця, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду за їх захистом.
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 17 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 22 жовтня 2025 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Сеідової Вікторії Олександрівни належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи № 101/2024 від 12 грудня 2024 року.
Витребувані докази надійшли до суду 29 жовтня 2025 року та були долучені до матеріалів справи.
У судовому засіданні, яке відбулося 22 квітня 2026 року, позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Циганок А.В. позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник позивача Циганок А.В. під час судових дебатів просила суд задовольнити позов у повному обсязі, наголошуючи на тому, що надані суду докази, у тому числі матеріали спадкової справи та судові рішення, що набрали законної сили, повністю підтверджують факт належності майна спадкодавцю та відсутність законних підстав для перебування майна у власності відповідача. Позивач пояснив, що його дядько за життя постійно проживав за адресою розташування спірного майна, і на даний час у будинку ніхто не мешкає.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
Представник відповідача Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не надав.
Третя особа, приватний нотаріус Сеідова В.О., у судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про розгляд справи.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд встановлює наступні фактичні обставини справи.
Згідно з копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 24 жовтня 2024 року Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 3821 від 24 жовтня 2024 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00048442227 від 12 грудня 2024 року, заявником про реєстрацію смерті ОСОБА_4 виступав ОСОБА_1 , який діяв на підставі паспорта громадянина України № НОМЕР_2 .
З матеріалів витребуваної спадкової справи № 101/2024 судом встановлено, що 12 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Сеідової В.О. із заявою, зареєстрованою в реєстрі за № 223, про прийняття спадщини після смерті рідного дядька – ОСОБА_4 . У заяві зазначено, що спадкодавець проживав за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно з Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 79524027 від 12 грудня 2024 року та Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 79524115 від 12 грудня 2024 року, приватним нотаріусом Сеідовою В.О. заведено спадкову справу № 101/2024 (номер у Спадковому реєстрі 73440897).
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 402622319, сформованої 06 листопада 2024 року, вбачається наступне: Щодо права власності спадкодавця: у Реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстраційний номер майна 16390670) міститься запис від 16 жовтня 2006 року про реєстрацію права приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 , за ОСОБА_4 . Підставою виникнення права власності зазначено свідоцтво про право на спадщину ААІ № 396533, реєстр 4-2543 від 02 квітня 1997 року, посвідчене Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою. Окрім цього, згідно з копією Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 901498, ОСОБА_4 був власником земельної ділянки площею 0,0171 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , цільове призначення – для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів 11 січня 2008 року за № 010810400010, кадастровий номер земельної ділянки 1210100000:04:040:0029.
Також суд зазначає, що згідно з Інформаційною довідкою № 402622319, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта 1197584012101) міститься актуальна інформація про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_2 . Запис про право власності № 19470260 внесено 16 березня 2017 року приватним нотаріусом Щетіловою О.В. на підставі Свідоцтва серії та номер 2229 від 16 березня 2017 року.
Крім того, у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявний запис про обтяження (реєстраційний номер 10835637) від 15 лютого 2011 року – арешт нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 . Підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 9/248 від 15 лютого 2011 року, винесена державним виконавцем Індустріального відділу ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції Малишко Р.С.; власник майна – ОСОБА_4 . Запис про арешт майна також внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер запису 20300412 від 29 березня 2017 року) на підставі ухвали Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 березня 2017 року у справі № 202/1584/17 в інтересах ОСОБА_4 .
З матеріалів справи встановлено, що 20 лютого 2017 року ДП «СЕТАМ» було проведено електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, а саме: садиби, до складу якої входять земельна ділянка площею 0,0171 га та квартира АДРЕСА_1 (лот № 197586). Переможцем торгів було визнано ОСОБА_2 , якому на підставі акта про проведення електронних торгів приватним нотаріусом Щетіловою О.В. 16 березня 2017 року було видано свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 .
Проте, згідно з копією постанови Дніпровського апеляційного суду від 26 січня 2022 року у цивільній справі № 202/1698/17 (провадження № 22-ц/803/99/22), судом залишено без змін рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсними електронних торгів з продажу лоту 197586 (садиби, до складу якої входить земельна ділянка 0,0171 га та квартира АДРЕСА_1 ), проведених 20 лютого 2017 року. У вказаній постанові суд апеляційної інстанції встановив, що електронні торги були проведені на підставі виконавчих документів, які у судовому порядку були визнані такими, що не підлягають виконанню, та скасовані. 
Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.
Звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, позивач отримав відмову. Згідно з копією Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02 травня 2025 року, приватний нотаріус Сеідова В.О. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , після смерті дядька ОСОБА_4 . Підставою для відмови стало те, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на вказану квартиру зареєстровано за іншою особою.
Відповідно до відповіді Індустріального відділу ДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 27 листопада 2024 року № 88622 на адвокатський запит, перевіркою відомостей в автоматизованій системі виконавчих проваджень не виявлено жодних відомостей стосовно виконавчого провадження, в межах якого 15 лютого 2011 року було накладено арешт на майно ОСОБА_4 . Також повідомлено, що матеріали виконавчого провадження знищено у зв`язку із закінченням строків зберігання згідно з Правилами ведення діловодства та архіву.
Вирішуючи спір по суті та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною першою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною першою статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до частин першої та третьої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Окрім цього, суд зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтею 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
Відповідно до частини першої статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
Згідно з частиною п`ятою статті 1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Позивач просить суд захистити його майнові права шляхом визнання за ним права власності на спадкове майно на підставі статті 392 Цивільного кодексу України, обґрунтовуючи це тим, що право власності зареєстроване за іншою особою, а саме ОСОБА_2 , на підставі торгів, які у подальшому були визнані судом недійсними, та наявністю арешту.
Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. 
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05 березня 2019 року у справі № 917/377/17, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, яке оспорюється, а також порушення цього права.
Водночас, відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19), у разі незаконного заволодіння майном власника іншою особою належним способом захисту є віндикаційний позов (стаття 387 ЦК України). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. При цьому, Велика Палата Верховного Суду наголосила: в тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Окрім цього, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 645/6151/15-ц (провадження № 14-99цс21), відповідачем у позові про визнання права власності виступає особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві або не визнає за ним права. Проте позов про визнання права власності не може підміняти собою віндикаційний позов, якщо майно фізично чи юридично (за даними реєстру) вибуло з володіння позивача або його спадкодавця.
Суд зазначає, що за змістом статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності є позадоговірною вимогою власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно, яка не поєднана з конкретними вимогами про повернення майна чи усунення інших перешкод, не пов`язаних із позбавленням володіння. Цей спосіб захисту застосовується для усунення невизначеності у відносинах права власності щодо індивідуально визначеного майна виключно у тих випадках, коли спірна річ перебуває у фактичному володінні позивача, але його право оспорюється чи не визнається іншими особами, або у разі втрати правовстановлюючого документа.
Натомість, відповідно до частини першої статті 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Віндикаційний позов подається у випадках, коли власник або титульний володілець втратив можливість фактичного володіння річчю, і ця річ на момент звернення до суду з позовом перебуває у незаконному володінні іншої особи (відповідача).
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на час звернення позивача до суду із даним позовом, спірне нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0171 га, юридично та фактично вибули з володіння спадкодавця ОСОБА_4 внаслідок проведення 20 лютого 2017 року електронних торгів. Право власності на вказане майно з 16 березня 2017 року і до теперішнього часу зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 .
Суд звертає увагу на те, що володіння нерухомим майном підтверджується фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), для володіння нерухомим майном визначальним є факт державної реєстрації права власності, на відміну від рухомого майна, де важливим є встановлення факту фізичного утримання речі.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном, як складової права власності.
Окрім цього, згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи.
Також суд зазначає, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Вказаний принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю детально розкрито у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження 14-208цс18).
Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21), якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути виключно позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є законною підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.
Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння є підставою для внесення запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387-388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), що підтверджується пунктом 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21).
Відповідно до пунктів 10.7-10.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, а також безпосередньо визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав.
Проаналізувавши наведені норми права та сталу судову практику, суд приходить до висновку, що оскільки майно юридично, а саме шляхом державної реєстрації, та фактично вибуло з володіння спадкодавця ще за його життя, спадкоємець, який прийняв спадщину, не може набути право власності на це майно у порядку статті 392 Цивільного кодексу України шляхом пред`явлення позову про визнання права власності. Позивач, прагнучи захистити свої права, фактично намагається повернути майно у власність, що вимагає пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна з чужого незаконного володіння. Вимога про визнання права власності у даному випадку є неналежним та неефективним способом захисту, оскільки її задоволення не відновить володіння позивача майном та не зможе бути самостійною підставою для зміни записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Крім того, суд враховує, що право на спадкування є об`єктивним правом спадкоємця на набуття прав та обов`язків спадкодавця. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Оскільки за життя ОСОБА_4 електронні торги були визнані недійсними у судовому порядку, до складу спадщини увійшло саме право на витребування цього майна від особи, яка володіє ним без належної правової підстави.
Однак, сам по собі факт визнання торгів недійсними не призводить до автоматичного відновлення права власності за спадкодавцем або його спадкоємцем у реєстрі прав на нерухоме майно. Визнання торгів недійсними є лише передумовою для застосування наслідків їх недійсності або пред`явлення віндикаційного позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що якщо майно за результатом недійсного правочину було зареєстроване за набувачем, то власник, який не є стороною цього правочину, має використовувати такий спосіб захисту, як витребування майна (віндикація). Визнання права власності не є належним способом захисту, якщо власник позбавлений володіння майном.
Застосування статей 387, 388 ЦК України (віндикація) якраз і дозволяє власнику повернути майно у своє володіння, що є ефективним засобом захисту. Натомість рішення суду про визнання права власності у порядку ст. 392 ЦК України за наявності актуальної реєстрації права за іншою особою не відповідає критерію ефективності, встановленому ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки не приводить до реального поновлення прав позивача.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд зважає й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (заява № 22414/93) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Крім того, як наголошується у пункті 75 рішення ЄСПЛ від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02), засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення – гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Суд також зазначає, що підставою для відмови нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину (постанова від 02 травня 2025 року) стала саме наявність реєстрації права за ОСОБА_2 . Усунення цієї перешкоди можливе виключно шляхом подання позову про витребування майна, рішення за яким є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки ОСОБА_1 було заявлено вимогу про визнання права власності на майно, яке на момент відкриття спадщини та на момент розгляду справи зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 , позивач обрав неналежний спосіб захисту. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про скасування арешту спірного нерухомого майна, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Зі змісту вказаної правової норми вбачається, що вимога про зняття арешту з майна є похідною від вимоги про визнання права власності на це майно. Задоволення позову про зняття арешту з майна можливе лише у разі підтвердження належності цього майна особі, яка звернулася за захистом свого права, та за умови задоволення основної вимоги про визнання права власності.
Як встановлено судом під час розгляду справи, позивач звернувся з вимогою про скасування арешту квартири АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи це тим, що наявність такого арешту перешкоджає йому в оформленні спадкових прав та набутті права власності на вказане нерухоме майно.
Проте, як було детально мотивовано вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні основної позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на вказану квартиру та земельну ділянку в порядку спадкування за законом. Підставою для такої відмови стало обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав.
Оскільки в межах даного судового провадження право власності позивача на спірне майно не визнано у зв`язку з обранням неправильного способу захисту, вимога про скасування арешту цього майна також не підлягає задоволенню. Відсутність визнаного в установленому законом порядку права власності позивача на арештоване майно унеможливлює задоволення похідної позовної вимоги про звільнення такого майна з-під арешту.
Водночас суд роз`яснює позивачу, що відмова у задоволенні позову з підстав обрання неналежного способу захисту не позбавляє його права звернутися до суду за захистом своїх майнових інтересів з належними позовними вимогами, зокрема, з віндикаційним позовом у порядку, передбаченому чинним законодавством України.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частиною другою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові – на позивача.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають та залишаються за позивачем.
Керуючись статтями 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, –
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сеідова Вікторія Олександрівна, про визнання права власності на садибу, яка складається із квартири АДРЕСА_1 площею 38,2 кв.м та земельної ділянки площею 0,0171 га (кадастровий номер 1210100000:04:040:0029) в порядку спадкування за законом та скасування арешту нерухомого майна – відмовити у повному обсязі.
Роз`яснити позивачу ОСОБА_1 , що відмова у задоволенні позову з підстав обрання неналежного способу захисту не позбавляє його права звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом) на підставі статей 387, 388 Цивільного кодексу України.
Судові витрати – залишити за позивачем.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 08 травня 2026 року.

ПОЗИВАЧ: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 .

ВІДПОВІДАЧ 1: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 .

ВІДПОВІДАЧ 2: Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ЄДРПОУ 34984472, адреса: 49083, Україна, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Богдана Хмельницького, буд. 11.

ТРЕТЯ ОСОБА: Приватний нотаріус Сеідова Вікторія Олександрівна, адреса: 49000, Україна, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Набережна Січеславська, буд. 15-А. 

Суддя        Н.  В.  Недобитюк