П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2026 року м. Київ

Справа №752/1816/2025
Провадження: № 22-ц/824/4387/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Дивака Володимира Володимировича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Ольшевської І. О.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності та стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

В січні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її донька, ОСОБА_3 , після чого відкрилася спадщина на належне їй майно, а також визначилося коло спадкоємців, до яких належить позивачка як мати померлої.
20 січня 2018 року вона, позивачка, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема на транспортний засіб марки Suzuki SX4, державний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 . Водночас, реалізувати своє право власності шляхом державної реєстрації в органах МРЕО вона не змогла, оскільки для проведення відповідної реєстраційної дії необхідне фактичне надання транспортного засобу для огляду, що є неможливим, оскільки після смерті доньки вказаний автомобіль залишився у фактичному володінні та користуванні відповідача.
Крім того, зазначає, що у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебувала цивільна справа за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частину майна, набутого за час такого проживання.
За результатами перегляду вказаної справи постановою Київського апеляційного суду рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення, яким встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства у період з листопада 2007 року по 19 липня 2017 року, а також визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 та на частину автомобіля Suzuki SX4, державний номер НОМЕР_1 .
Постановою Верховного Суду від 01 лютого 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Разом з тим, під час розгляду зазначеної справи ОСОБА_1 у своїй заяві вказував, що за час спільного проживання з ОСОБА_3 ними було придбано два транспортні засоби, Suzuki SX4 та KIA SPORTAGE. Однак, автомобіль KIA SPORTAGE не був предметом поділу у справі № 369/12917/17, у зв`язку з чим відповідні вимоги щодо нього не розглядалися судом.
За таких обставин, на її думку, після смерті доньки вона як спадкоємець першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України має право на частку вказаного транспортного засобу KIA SPORTAGE у порядку спадкування.
При цьому зазначає, що вона позбавлена можливості реалізувати свої права як спадкоємця та розпорядитися належними їй частками спадкового майна, а саме часткою автомобіля Suzuki SX4 та часткою автомобіля KIA SPORTAGE, які є об`єктами спільної сумісної власності ОСОБА_1 та померлої ОСОБА_3 , оскільки зазначені транспортні засоби після смерті останньої перебувають у фактичному володінні та користуванні відповідача.
З урахуванням наведеного, просила суд: визнати за нею право власності на частку автомобіля KIA SPORTAGE, державний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 , об`ємом двигуна 1685 см?; стягнути з відповідача компенсацію вартості частки зазначеного автомобіля у розмірі 292 740 грн; стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості частки автомобіля Suzuki SX4 у сумі 159 975 грн.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 вересня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на частки автомобіля KIA SPORTAGE, держномер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 , об`єм двигуна 1685 см.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості частки автомобіля KIA SPORTAGE, держномер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 , об`єм двигуна 1685 см, у сумі 292 740 грн.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості частки автомобіля Suzuki SX4, державний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 у сумі 159 975 грн.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 527, 15 грн. судового збору.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Дивак В. В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд безпідставно визнав автомобіль KIA SPORTAGE спільною сумісною власністю сторін, оскільки, за твердженням відповідача, зазначений транспортний засіб був придбаний переважно за його особисті кошти, отримані від продажу належного йому до початку спільного проживання автомобіля KIA RIO, у зв`язку з чим частка спадкодавиці у праві власності на цей автомобіль не могла перевищувати 15 відсотків.
Крім того, вважає неправильним застосування судом норм спадкового права, зазначаючи, що суд не врахував, що відповідач як особа, яка проживала зі спадкодавицею однією сім`єю, також має право на спадкове майно, а тому частки сторін у спірних транспортних засобах визначені судом неправильно.
Крім того, у скарзі зазначено, що суд безпідставно стягнув із відповідача компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля Suzuki SX4, оскільки позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину на зазначений автомобіль, а тому, на думку відповідача, саме вона повинна була компенсувати відповідачу вартість його частки.
Посилається на недостовірність та необґрунтованість оцінки ринкової вартості автомобіля KIA SPORTAGE, покладеної судом в основу рішення, зазначаючи, що оцінка проведена без фактичного огляду транспортного засобу та містить недостовірні вихідні дані, у зв`язку з чим суд повинен був призначити судову автотоварознавчу експертизу.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Волощук В. В. в інтересах ОСОБА_2 вважав необґрунтованими доводи апеляційної скарги та зазначив, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду, без наведення конкретних порушень норм матеріального чи процесуального права, які б могли бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Адвокат зазначив, що автомобіль KIA SPORTAGE був набутий сторонами в період їх спільного проживання однією сім`єю, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому відповідно до вимог законодавства є спільною сумісною власністю сторін, а після смерті ОСОБА_3 1/2 частки цього автомобіля увійшла до складу спадщини.
Також, у відзиві вказано, що позивачка є спадкоємцем першої черги після смерті своєї доньки, тоді як відповідач як особа, що проживала зі спадкодавицею однією сім`єю без реєстрації шлюбу, належить до спадкоємців четвертої черги, у зв`язку з чим не має переважного права на спадкове майно.
Крім того, у відзиві зазначено, що суд обґрунтовано стягнув з відповідача компенсацію вартості 1/2 частки автомобілів, оскільки спірні транспортні засоби є неподільними речами та перебувають у фактичному володінні апелянта, що позбавляє позивачку можливості реалізувати належні їй права власника.
Також звертає увагу на те, що доводи про недостовірність оцінки вартості транспортних засобів є безпідставними, оскільки клопотання про призначення судової експертизи було заявлено з порушенням процесуальних строків та відкликано стороною відповідача, а подані в апеляційній інстанції докази не відповідають вимогам статті 367 ЦПК України.
Крім того, від адвоката Волощука В. В. в інтересах ОСОБА_2 подана заява про розподіл судових витрат, яка мотивована тим, що представником позивачки в апеляційній інстанції здійснювалися дії, пов`язані з ознайомленням з матеріалами справи, правовим аналізом рішення суду першої інстанції, підготовкою та поданням відзиву на апеляційну скаргу, у зв`язку з чим загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу склав 18 000 грн, що підтверджується договором про надання правової допомоги, додатковою угодою, актом приймання-передачі наданих послуг та платіжними документами.
Посилаючись на положення статей 137 та 141 ЦПК України, у заяві просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції.
В судовому засіданні  ОСОБА_1 та його представник адвокат Дивак В. В. підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити, проти клопотання щодо стягнення витрат на правничу допомогу заперечували та вважали його необґрунтованим.
Адвокати Волощук В. В. та Москалюк Т. В. в інтересах ОСОБА_2 вважали необґрунтованими доводи апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а рішення суду без змін та просив вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1, а. с. 9).
Першою Київською державною нотаріальною конторою 10.08.2017 року відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 110 - 158).
20.01.2018 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину, зареєстровано в реєстрі за №11-36, на автомобіль марки Suzuki SX4, державний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 (т. 1, а. с. 11).
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.07.2021 року у справі №369/12917/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності в задоволенні позову відмовлено (т. 1, а. с. 22 - 25).
Постановою Київського апеляційного суду від 03.02.2022 року у справі №369/12917/17 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області скасовано, встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з листопада 2007 року по 19.07.2017 року, визнано квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Suzuki SX4, державний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 та автомобіль Suzuki SX4, державний номер НОМЕР_1 (т. 1, а. с. 26 - 28).
З матеріалів справи убачається, що предметом судового розгляду у даній справі було вирішення питання щодо визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування на 1/2 частку автомобіля KIA SPORTAGE, державний номер НОМЕР_3 , а також стягнення з відповідача компенсації вартості 1/2 частки зазначеного автомобіля та 1/2 частки автомобіля Suzuki SX4, державний номер НОМЕР_1 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що автомобілі KIA SPORTAGE та Suzuki SX4 були набуті в період спільного проживання відповідача та спадкодавиці однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, у зв`язку з чим вказане майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та померлої ОСОБА_3 ..
Суд також врахував, що після смерті ОСОБА_3 1/2 частки зазначених транспортних засобів увійшли до складу спадщини, а позивачка як мати спадкодавиці є спадкоємцем першої черги та прийняла спадщину у встановленому законом порядку.
Крім того, суд дійшов висновку про те, що спірні транспортні засоби є неподільними речами та перебувають у фактичному володінні відповідача, що унеможливлює реалізацію позивачкою належних їй прав власника, у зв`язку з чим заявлений спосіб захисту у вигляді стягнення грошової компенсації вартості відповідних часток майна є належним та ефективним.
Також, суд виходив з того, що відповідачем не надано належних і допустимих доказів, які б спростовували належність спірного майна до об`єктів спільної сумісної власності або підтверджували інший розмір часток, а надані позивачкою докази щодо вартості транспортних засобів є допустимими та достатніми для визначення розміру компенсації.
Перевіряючи такі висновки суду, колегія суддів виходить з наступного .
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного цивільного права чи інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
Оскільки між сторонами виник спір щодо належності їм часток у спірних транспортних засобах, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визнання права власності на відповідну частку майна є належним та ефективним способом захисту порушеного права позивачки.
За змістом частин першої та другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а порядок володіння та користування майном може бути визначений за домовленістю між ними.
Разом із тим, транспортний засіб за своєю правовою природою є неподільною річчю, оскільки його поділ у натурі без втрати цільового призначення є неможливим, а відокремлення його складових частин призведе до пошкодження або істотного знецінення такого майна.
Залишення неподільної речі у спільній власності за відсутності згоди між співвласниками фактично призводить до ситуації, коли один зі співвласників позбавляється можливості реалізувати свої правомочності власника, що суперечить змісту права власності та гарантіям, передбаченим статтею 41 Конституції України.
Відповідно до статей 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.
Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той із подружжя, який його пережив, та батьки.
Водночас, за змістом статті 1264 ЦК України, особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, належать до спадкоємців четвертої черги.
Отже, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що позивачка, як мати померлої ОСОБА_3 , є спадкоємцем першої черги за законом, в той час як відповідач, попри встановлений судовим рішенням факт проживання зі спадкодавицею однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відповідно до статті 1264 ЦК України належить до спадкоємців четвертої черги.
При цьому факт спільного проживання відповідача та спадкодавиці у період з листопада 2007 року по 19 липня 2017 року встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Водночас із досліджених судом доказів, зокрема матеріалів, отриманих від компетентних органів щодо реєстрації транспортних засобів, убачається, що автомобіль KIA SPORTAGE був придбаний у період такого спільного проживання, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про належність цього транспортного засобу до об`єктів спільної сумісної власності відповідача та спадкодавиці.
За таких обставин після смерті ОСОБА_3 1/2 частка вказаного транспортного засобу увійшла до складу спадщини та підлягає спадкуванню у порядку, визначеному цивільним законодавством.
Аналогічні правові висновки обґрунтовано застосовані судом першої інстанції і щодо автомобіля Suzuki SX4, який визнано спільною сумісною власністю сторін постановою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року у справі № 369/12917/17, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 01 лютого 2023 року.
Колегія суддів також бере до уваги, що спірні транспортні засоби перебувають у фактичному володінні та користуванні відповідача, тоді як позивачка позбавлена можливості доступу до них та реалізації належних їй правомочностей власника.
За таких обставин обраний позивачкою спосіб захисту у вигляді стягнення грошової компенсації вартості відповідних часток у спірному майні є належним та ефективним.
Разом із тим, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції, дійшовши правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову, не врахував правову природу заявлених позовних вимог у частині стягнення грошової компенсації вартості часток у спірному майні та не застосував до спірних правовідносин положення статті 364 ЦК України.
Відповідно до частин першої та другої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки. При цьому право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Аналіз наведеної норми свідчить, що вимоги про стягнення компенсації вартості частки фактично є вимогами про виділ частки із майна, що перебуває у спільній частковій власності, у разі неможливості такого виділу в натурі.
Як убачається з матеріалів справи, позивачка після смерті спадкодавиці набула право на 1/2 частку автомобіля Suzuki SX4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, а також у зв`язку з визнанням спірного майна спільною сумісною власністю сторін судовим рішенням, яке набрало законної сили. Разом із тим, державна реєстрація права власності позивачкою не здійснена, а транспортний засіб фактично перебуває у володінні та користуванні відповідача.
За таких обставин, заявлені позивачкою вимоги про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки зазначеного транспортного засобу свідчать про реалізацію нею права на виділ належної їй частки із спільного майна у спосіб, передбачений статтею 364 ЦК України.
Аналогічний підхід підлягає застосуванню і щодо автомобіля KIA SPORTAGE, який, хоча і не був оформлений на позивачку у спадковому порядку, проте був набутий у період спільного проживання спадкодавиці та відповідача однією сім`єю, а відтак є об`єктом їхньої спільної сумісної власності. У зв`язку із смертю спадкодавиці 1/2 частка цього майна увійшла до складу спадщини, що зумовлює необхідність визнання за позивачкою права власності на відповідну частку у порядку спадкування.
З урахуванням того, що спірні транспортні засоби є неподільними речами, їх виділ у натурі є неможливим, а відповідач фактично володіє та користується цим майном, позивачка має право на отримання грошової компенсації вартості належних їй часток.
При цьому, відповідно до вимог статті 364 ЦК України, отримання такої компенсації має наслідком припинення права позивачки на відповідні частки у праві спільної часткової власності з дня її отримання.
Разом із тим суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги у частині стягнення компенсації, не вирішив питання про припинення права власності позивачки на відповідні частки у спірному майні, що є обов`язковим правовим наслідком застосування вказаної норми матеріального права.
Відповідно до принципу jura novit curia (суд знає закон), суд не обмежений правовою кваліфікацією правовідносин, наданою сторонами, та зобов`язаний самостійно застосувати до встановлених обставин справи норму матеріального права, яка підлягає застосуванню.
При цьому відсутність у позовних вимогах прямої вказівки на припинення права власності позивачки на відповідні частки у спірному майні не перешкоджає застосуванню судом положень статті 364 ЦК України, оскільки таке припинення є прямим правовим наслідком обраного нею способу захисту.
Колегія суддів виходить з того, що отримання співвласником грошової компенсації вартості належної йому частки у спільному майні виключає можливість одночасного збереження за ним права власності на таку частку, оскільки це призвело б до необґрунтованого подвійного задоволення вимог та порушення балансу інтересів сторін.
Отже, стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні як спосіб її виділу є ефективним способом захисту порушеного права лише за умови припинення права власності на відповідну частку з моменту отримання такої компенсації.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, однак вважає, що рішення підлягає зміні у зв`язку з незастосуванням судом норми матеріального права, яка підлягала застосуванню, а саме статті 364 ЦК України, що призвело до неправильного формулювання резолютивної частини судового рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати у зміні його мотивувальної та/або резолютивної частин.
З огляду на викладене, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 вересня 2025 року підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної та резолютивної частини в редакції цієї постанови.
Оскільки наслідком апеляційного перегляду є зміна судового рішення лише в частині мотивувальної та резолютивної частин у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, без зміни висновків суду щодо задоволення позовних вимог, підстав для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції, не вбачається.
При цьому, колегія суддів вважає решту доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Посилання відповідача на те, що автомобіль KIA SPORTAGE був придбаний переважно за його особисті кошти, отримані від продажу автомобіля KIA RIO не підтверджені жодними належними й допустимими доказами. Адже, з матеріалів справи убачається, що відповідач в суді першої інстанції не надав доказів ані факту продажу автомобіля KIA RIO, ані розміру отриманих коштів, ані їх цільового використання саме для придбання спірного транспортного засобу. Відповідні твердження з`явилися лише на стадії апеляційного перегляду та фактично зводяться до припущень, що суперечить вимогам статті 81 ЦПК України.
За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано застосував презумпцію спільності майна, передбачену статтею 74 СК України, з огляду на те, що автомобіль KIA SPORTAGE був набутий у період спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_4 та померлої ОСОБА_3 , факт чого встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили. Доводи відповідача про «15 відсотків» частки спадкодавиці ґрунтуються виключно на його власній суб`єктивній оцінці та не мають правового підґрунття, оскільки у спільній сумісній власності частки наперед не визначаються.
Також є безпідставними посилання відповідача на неправильне застосування судом норм спадкового права. Колегія суддів відмічає, що встановлення факту проживання відповідача зі спадкодавицею однією сім`єю без реєстрації шлюбу не змінює черговості спадкування, визначеної законом. Відповідно до статей 1261 та 1264 ЦК України позивачка як мати спадкодавиці є спадкоємцем першої черги, тоді як відповідач належить до спадкоємців четвертої черги. Отже, висновок суду першої інстанції щодо визначення часток у спадковому майні відповідає вимогам закону.
Що стосується посилань на недостовірність оцінки ринкової вартості автомобіля KIA SPORTAGE, колегія суддів враховує, що відповідачем не було подано належних доказів, які б спростовували визначену судом вартість транспортного засобу в суді першої інстанції. Як убачається з матеріалів справи, клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи було заявлено відповідачем, однак, в подальшому відкликано.Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції не зобов`язаний з власної ініціативи збирати докази або призначати експертизу за відсутності наполягання сторони, що узгоджується з принципом диспозитивності цивільного судочинства.
З матеріалів справи убачається, що в ході апеляційного перегляду справи від адвоката Волощука В. В. в інтересах ОСОБА_2 подана заява про розподіл судових витрат, яка мотивована тим, що представником позивачки в апеляційній інстанції здійснювалися дії, пов`язані з ознайомленням з матеріалами справи, правовим аналізом рішення суду першої інстанції, підготовкою та поданням відзиву на апеляційну скаргу, у зв`язку з чим загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу склав 18 000 грн.
Відповідно до положень частини 1, пунктів 1, 4 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з положеннями частин 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та
виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За правилами пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
З матеріалів справи убачається, що представником позивачки зроблено відповідну заяву про понесення витрат на правничу допомогу у відзиві на апеляційну скаргу, тобто, до судових дебатів.
До заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвокат Волощук В. В., який діє в інтересах ОСОБА_2 , надав суду: договір про надання професійної правничої допомоги від 30 березня 2025 року, додаткову угоду № 2 від 02 січня 2026 року до нього, акт приймання-передачі наданих правничих послуг, а також розрахунок витрат на правничу допомогу.
З наданих документів убачається, що правнича допомога надавалася адвокатом у суді апеляційної інстанції за погодинною ставкою 2 000 грн за одну годину, загальний обсяг наданих послуг склав 9 годин, у зв`язку з чим загальна вартість правничої допомоги становить 18 000 грн.
Згідно з наданим розрахунком, витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції складалися з оплати таких фактично наданих адвокатом послуг: ознайомлення з матеріалами справи в Київському апеляційному суді, у тому числі з апеляційною скаргою, на що було витрачено 2 години; вивчення матеріалів справи та здійснення правового аналізу рішення суду першої інстанції - 2 години; надання юридичної консультації позивачці щодо перспектив апеляційного перегляду справи - 1 година; збирання та систематизація доказової бази для апеляційного провадження - 1 година; підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу - 3 години.
Загальний час, витрачений адвокатом на надання професійної правничої допомоги, склав 9 годин, що за погодинною ставкою 2 000 грн за одну годину становить 18 000 грн.
Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
В іншій своїй постанові у справі № 922/3812/19 Верховний Суд підтвердив власні висновки, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Отже, при зверненні за відшкодуванням варто пам`ятати, що при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.)
Процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. Слід зауважити, що на сторону, яка подає клопотання про зменшення витрат, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат.
Як свідчить судова практика, при зменшенні витрат на правову допомогу слід також ураховувати чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини (див. постанову Верховного Суду № 910/20852/20).
Колегія суддів ураховує, що при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу необхідно перевіряти чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.
З матеріалів справи убачається, що в судовому засіданні 05.02.2026 року представник відповідача заперечував проти стягнення таких витрат та вважав їх необґрунтованими.
Оцінюючи заявлений відповідачем розмір витрат на професійну правничу допомогу, проаналізувавши зміст наданих адвокатом послуг та їх фактичний обсяг, колегія суддів вважає, що заявлена сума у розмірі 18 000 грн не є пропорційною складності справи, обсягу виконаної роботи та реальним витратам часу адвоката.
Визначаючи сукупний розмір зазначених витрат на правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню, застосовуючи наведений правовий висновок щодо реальності (дійсності та необхідності) витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що такі витрати як: вивчення матеріалів справи та правовий аналіз судового рішення ( 2 години - 4 000 грн) та юридична консультація щодо перспектива апеляційного оскарження ( 1 година - 2000 грн) збирання та систематизація доказової бази для апеляційного провадження ( 1 година - 2000 грн) не можуть бути враховані при розподілі витрат, понесених відповідачем, оскільки фактично охоплюються змістом наданої послуги зі складання відзиву на апеляційну скаргу.
Подібна за змістом правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №914/1564/20 та у додаткових постановах від 20.09.2023 у справі №922/838/22, від 14.09.2023 у справі №911/3076/21, від 06.09.2023 у справі №914/131/22, від 30.08.2023 у справі №911/3586/21, від 25.07.2023 у справі №914/4092/21, від 07.02.2023 у справі №922/4022/20, від 23.08.2022 у справі №909/328/18, від 05.07.2022.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що заявлений позивачкою розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню до 10 000 грн
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Дивака Володимира Володимировича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 вересня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну та резолютивну частину в редакції цієї постанови.
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності та стягнення коштів задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на частки автомобіля KIA SPORTAGE, держномер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 , об`єм двигуна 1685 см.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості частки автомобіля KIA SPORTAGE, держномер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 , об`єм двигуна 1685 см, у сумі 292 740 (двісті дев`яносто дві тисячі сімсот сорок) грн.
Припинити право ОСОБА_2 на частки автомобіля KIA SPORTAGE, держномер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 , об`єм двигуна 1685 см, з дня отримання грошової компенсації у визначеному судом розмірі.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості частки автомобіля Suzuki SX4, державний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 у сумі 159 975 грн.
Припинити право ОСОБА_2 на частки автомобіля Suzuki SX4, державний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , з дня отримання грошової компенсації у визначеному судом розмірі.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 527 (чотири тисячі п`ятсот двадцять сім) 15 грн судового збору та 10 000 (десять тисяч) грн витрат на правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура