ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 червня 2026 року	справа № 380/23721/25	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного про визнання протиправним та скасування наказу і зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (далі - Національна академія, відповідач) із вимогами:
- визнати протиправним та скасувати наказ т.в.о. начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 07.11.2025 № 1085-ОД «Про результати службового розслідування за фактом втрати військового майна молодшим сержантом ОСОБА_1 »;
- зобов`язати Національну академію сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного нарахувати та виплатити ОСОБА_1 стягнені із нього грошові кошти, які були утримані з його грошового забезпечення на підставі наказу т.в.о. начальника НАСВ від 07.11.2025 № 1085-ОД, а також премію за листопад 2025 року у відповідності до вимог наказу МОУ від 07.06.2018 № 260 Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний наказ є протиправним, оскільки в ході службового розслідування не доведено вини позивача у втраті медичної аптечки та двох бронеплит IV класу, а також не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між його діями (бездіяльністю) та зникненням майна. Позивач зазначає, що належне йому майно зникло під час його переміщення іншими військовослужбовцями за розпорядженнями командування у період, коли він перебував у канікулярній відпустці. На переконання позивача, законодавство не зобов`язує курсантів перед вибуттям у відпустку здавати видане їм майно на склад чи комірнику, а висновок про його недбалість не ґрунтується на жодній конкретній правовій нормі. Також позивач вказує, що 11.09.2025 він звертався до начальника курсу з рапортом та пояснювальною запискою щодо зникнення майна, однак ці пояснення були проігноровані та не зафіксовані у матеріалах службового розслідування. Скасування наказу, на думку позивача, виключає підстави для зменшення йому премії за листопад 2025 року та для притягнення до повної матеріальної відповідальності з подальшим утриманням коштів із грошового забезпечення.
Ухвалою судді від 08.12.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами; відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив. Свою позицію мотивував тим, що за результатами службової перевірки та службового розслідування встановлено, що молодший сержант ОСОБА_1 недбало ставився до збереження особистого майна, вибуваючи в літню канікулярну відпустку залишив його під ліжком у розташуванні підрозділу на першому поверсі казарми № 2 без нагляду, місцем його перебування та наявністю не цікавився, жодних заходів для його збереження не вжив, що призвело до втрати медичної аптечки та двох бронеплит IV класу, чим Національній академії завдано прямої дійсної шкоди на суму 6486,36 грн. На думку відповідача, наявні всі умови для притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності за п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», а також для притягнення до дисциплінарної відповідальності за порушення вимог статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та статей 11, 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України. Стосовно премії відповідач зазначив, що її невиплата за листопад 2025 року є наслідком притягнення позивача до матеріальної відповідальності у силу п. 5 розділу XVI Порядку № 260 і не є самостійним видом відповідальності. Долучені позивачем рапорт та пояснювальну записку від 11.09.2025 відповідач просив оцінювати критично, оскільки, окрім особистого підпису позивача, вони не містять інших відміток, а начальник курсу заперечує факт звернення до нього позивача з цього приводу.
Позивач подав відповідь на відзив, у якій підтримав заявлені вимоги. Зазначив, що аргументи відповідача за своєю суттю дублюють зміст оскаржуваного наказу і не спростовують доводів позовної заяви, зокрема щодо недоведеності вини позивача та причинно-наслідкового зв`язку між його поведінкою і зникненням майна. Наголосив, що сам факт нестачі майна не свідчить автоматично про наявність усіх умов матеріальної відповідальності та про вину саме позивача.
Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, у яких підтримав позицію, викладену у відзиві. Додатково зазначив, що законодавством не заборонено військовослужбовцям залишати майно у будь-якому зручному для них місці, проте на них покладено обов`язок берегти державне майно (ст. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України), а факт заволодіння майном позивача третіми особами в ході службової перевірки та органами досудового розслідування не встановлено і не підтверджено.
Розглянувши позовну заяву, відзив, відповідь на відзив, заперечення, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.
ОСОБА_1 проходить військову службу у Збройних Силах України, має статус учасника бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_1 ), на час виникнення спірних правовідносин був курсантом факультету Сил підтримки Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного.
14.08.2025 молодший сержант ОСОБА_1 вибув у звільнення з військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ( АДРЕСА_1 ). Його особисті речі, у тому числі плитоноска та медична аптечка, залишилися у наметовому містечку, де він проживав, та за розпорядженням начальника навчального курсу були здані до намету для зберігання майна підрозділу.
18.08.2025 особисті речі молодшого сержанта ОСОБА_1 були доставлені з військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 » до Національної академії силами інших військовослужбовців та передані позивачу. У подальшому отримані речі позивач зберігав під ліжком у розташуванні підрозділу на першому поверсі казарми № 2.
23.08.2025 молодший сержант ОСОБА_1 вибув у літню канікулярну відпустку до 08.09.2025, залишивши особисті речі під ліжком на першому поверсі казарми № 2.
30.08.2025, у період перебування позивача у відпустці, його особисті речі, які знаходилися під ліжком та в тумбочці на першому поверсі казарми № 2, за розпорядженнями старшого лейтенанта ОСОБА_2 та майора ОСОБА_3 були переміщені іншими військовослужбовцями (солдатами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ) на другий поверх казарми. Як слідує з матеріалів справи, опитати солдата ОСОБА_4 у ході службової перевірки не вдалося у зв`язку з його відрахуванням з числа курсантів та відсутністю відомостей про його місцеперебування.
22.09.2025 до Національної академії надійшов запит Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, від 19.09.2025 щодо проведення службового розслідування за заявою молодшого сержанта ОСОБА_1 про можливу втрату належного йому майна. Листом цього ж органу від 28.10.2025 № 12-21-88540вих-25 у внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за вказаним фактом відмовлено.
За результатами службової перевірки та призначеного наказом від 10.10.2025 № 1268-АД службового розслідування встановлено відсутність медичної аптечки (1 од.) та некомплектність бронежилета у вигляді відсутності двох бронеплит IV класу. Відповідно до довідок про вартісну оцінку завданої шкоди вартість втраченого майна становить: медична аптечка - 748,86 грн, бронеплити IV класу (2 шт.) - 5737,50 грн, а всього - 6486,36 грн.
Наказом т.в.о. начальника Національної академії від 07.11.2025 № 1085-ОД «Про результати службового розслідування за фактом втрати військового майна молодшим сержантом ОСОБА_1 » молодшого сержанта ОСОБА_1 визнано винним у неналежному збереженні майна, виданого йому в особисте користування, притягнуто до дисциплінарної відповідальності із накладенням дисциплінарного стягнення «догана», а також прийнято рішення про притягнення його до повної матеріальної відповідальності з подальшим утриманням відповідної суми із грошового забезпечення. На підставі цього наказу позивачу також зменшено розмір премії за листопад 2025 року.
Вважаючи вказаний наказ протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір, суд керується таким.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що складаються з приводу проходження військової служби, унормовані, зокрема, Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України та Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, затвердженими законами України від 24.03.1999 № 548-XIV та № 551-XIV відповідно, а також Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 № 160-IX (далі - Закон № 160-IX) і Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністра оборони України від 21.11.2017 № 608 (далі - Порядок № 608).
Згідно зі статтею 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України на військовослужбовців покладено обов`язок знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно. Відповідно до статті 12 цього Статуту про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, він зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.
Статтею 45 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному, у тому числі військовому майну, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон № 160-IX.
Відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 1 Закону № 160-IX матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що була завдана з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби. Прямою дійсною шкодою є збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання майна замість пошкодженого або втраченого.
Згідно з частинами першою, другою статті 3 Закону № 160-IX підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Таким чином, законодавець закріпив чотириелементну конструкцію складу майнового правопорушення, за відсутності хоча б однієї з умов якого притягнення військовослужбовця до матеріальної відповідальності виключається. Аналогічного підходу послідовно дотримується і Верховний Суд, який наголошує, що з урахуванням того, що законодавством чітко визначено необхідність встановлення вини в діях саме того військовослужбовця, який притягується до матеріальної відповідальності, відповідачем має бути доведений склад правопорушення, вчиненого позивачем, та наявність взаємозв`язку між діями останнього і заподіяною шкодою; відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Окрім матеріально-правових умов, законодавство встановлює і процедурні гарантії, дотримання яких є обов`язковою передумовою правомірності рішення про притягнення військовослужбовця до відповідальності за результатами службового розслідування.
Відповідно до пункту 3 розділу V Порядку № 608 в описовій частині акта службового розслідування зазначаються, зокрема, неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, які було порушено; а також заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення. За приписами розділу VI цього Порядку рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності приймається командиром (начальником) лише у разі, якщо вину військовослужбовця повністю доведено.
Отже, як для притягнення до матеріальної, так і для притягнення до дисциплінарної відповідальності за результатами службового розслідування ключове значення має доведеність вини конкретного військовослужбовця та причинного зв`язку між його протиправною поведінкою і настанням шкоди.
Застосовуючи наведене правове регулювання до встановлених обставин справи, суд виходить з такого.
Зі змісту оскаржуваного наказу та матеріалів службового розслідування убачається, що вину позивача командування вбачає у тому, що він недбало ставився до збереження виданого йому в особисте користування майна - вибуваючи у канікулярну відпустку, залишив його під ліжком у розташуванні підрозділу без нагляду, місцем його перебування та наявністю не цікавився, жодних заходів для збереження не вжив.
Разом із тим, як установлено самим відповідачем у ході службового розслідування та відображено у відзиві й запереченнях, на момент вибуття позивача у відпустку 23.08.2025 спірне майно (плитоноска з бронеплитами та медична аптечка) перебувало на місці його зберігання, а його зникнення відбулося після 30.08.2025 - у період, коли позивач перебував у канікулярній відпустці, - під час переміщення речей позивача іншими військовослужбовцями (солдатами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ) за розпорядженнями старшого лейтенанта ОСОБА_2 та майора ОСОБА_3 з першого на другий поверх казарми. Наявність майна на момент початку такого переміщення відповідач підтверджує поясненнями свідків, водночас обставини його подальшого зникнення під час переміщення силами інших осіб залишилися нез`ясованими.
За таких обставин суд доходить висновку, що зникнення майна сталося не внаслідок дій чи бездіяльності самого позивача, а в період його відсутності, під час розпорядчих дій інших військовослужбовців. Відповідач, усупереч вимогам пункту 3 розділу V Порядку № 608, не встановив і не довів, у чому саме полягає протиправна поведінка позивача, яка перебуває у причинно-наслідковому зв`язку зі зникненням майна, та яким чином дії (бездіяльність) позивача спричинили його втрату, зважаючи на те, що на момент зникнення майно фактично вибуло з його володіння і переміщувалося іншими особами за вказівками командування.
Суд зауважує, що відповідач не послався на конкретну норму, яка зобов`язувала б позивача як курсанта перед вибуттям у відпустку здавати видане йому майно на склад чи комірнику або іншим визначеним способом, недотримання якої могло б розцінюватися як протиправна бездіяльність, що перебуває у причинному зв`язку зі шкодою. Загальний обов`язок берегти державне майно, передбачений статтею 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, сам по собі, за відсутності доведеного причинного зв`язку та вини, не є достатньою підставою для притягнення військовослужбовця до відповідальності за втрату майна, що зникло під час його переміщення іншими особами.
Суд також враховує, що згідно з пунктом 1 частини першої статті 6 Закону № 160-IX повна матеріальна відповідальність настає, зокрема, у разі виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій. Матеріали справи не містять доказів передання позивачу спірного майна під звіт у визначеному порядку чи надання ним письмового зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності (пункт 5 частини першої статті 6 Закону № 160-IX), а недбалість, на яку посилається відповідач, не є умисною протиправною дією у розумінні наведеної норми. Отже, відповідач не довів і наявності визначених законом підстав для застосування до позивача саме повної матеріальної відповідальності.
Поряд із цим суд критично оцінює доводи відповідача про те, що позивач не повідомляв командування про втрату майна. 
З матеріалів справи слідує, що позивач звертався до командування з рапортом та пояснювальною запискою від 11.09.2025 щодо обставин зникнення майна, а в подальшому ініціював перевірку шляхом звернення до Територіального управління Державного бюро розслідувань. Заперечуючи факт такого звернення, відповідач водночас не навів у акті службового розслідування мотивів відхилення відповідних пояснень позивача, що не узгоджується з вимогами пункту 3 розділу V Порядку № 608 щодо обов`язкового відображення в акті заперечень і пояснень особи та мотивів їх відхилення.
Суд наголошує, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав їх прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів прийняття; невиконання уповноваженим органом цих вимог призводить до протиправності акта. Оскаржуваний наказ таким вимогам не відповідає, оскільки констатує вину позивача без наведення доказів його протиправної поведінки, причинного зв`язку та вини у втраті майна.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, саме на відповідача покладено обов`язок довести наявність усіх умов притягнення позивача до матеріальної та дисциплінарної відповідальності, у тому числі його вину та причинний зв`язок між поведінкою позивача і завданою шкодою.
Дослідивши надані відповідачем докази, суд дійшов висновку, що відповідач такого обов`язку не виконав: наявність прямої дійсної шкоди у вигляді нестачі майна сама по собі не свідчить про доведеність протиправної поведінки, причинного зв`язку та вини саме позивача. За відсутності доведеності цих умов відсутні правові підстави як для притягнення позивача до матеріальної відповідальності, так і для висновку про вчинення ним дисциплінарного проступку, а відтак - і для накладення дисциплінарного стягнення «догана».
Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що наказ т.в.о. начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 07.11.2025 № 1085-ОД «Про результати службового розслідування за фактом втрати військового майна молодшим сержантом ОСОБА_1 » прийнятий необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення, та за недоведеності складу правопорушення, а тому є протиправним і підлягає скасуванню.
Щодо позовної вимоги зобов`язального характеру суд зазначає таке.
Відповідно до абзацу другого пункту 4 розділу XVI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, у разі накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення «догана» виплата щомісячної премії здійснюється в розмірі 90 відсотків встановленого розміру щомісячної премії. Зменшення позивачу премії за листопад 2025 року та утримання коштів із його грошового забезпечення були здійснені на підставі оскаржуваного наказу, який суд визнав протиправним.
Відповідно до частини третьої статті 14 Закону № 160-IX у разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ.
Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Засіб захисту повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці. Ефективний спосіб захисту має забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, а згідно з пунктом 10 частини другої цієї статті - про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів особи, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав.
Зважаючи на те, що зменшення премії та утримання коштів із грошового забезпечення позивача є прямим наслідком прийняття протиправного наказу, суд доходить висновку, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу утримані з його грошового забезпечення на підставі оскаржуваного наказу кошти, а також невиплачену частину премії за листопад 2025 року, з урахуванням раніше виплачених сум.
Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати наказ т.в.о. начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 07.11.2025 № 1085-ОД «Про результати службового розслідування за фактом втрати військового майна молодшим сержантом ОСОБА_1 ».
Зобов`язати Національну академію сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (ЄДРПОУ 08410370) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) стягнені з нього грошові кошти, які були утримані з його грошового забезпечення на підставі наказу т.в.о. начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 07.11.2025 № 1085-ОД, а також невиплачену частину премії за листопад 2025 року, з урахуванням раніше виплачених сум.
Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Желік О.М.