КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи № 755/11313/25 Апеляційне провадження № 22-ц/824/7753/2026	Головуючий у суді першої інстанції - Галаган В.І. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Оніщук М.І.,
судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
секретар Цалко Д.М.,
за участю: 
представника стягувача Сербіної Р.М.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 січня 2026 року по справі за скаргою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на дії державного виконавця, 

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва зі скаргою, в якій просила:
- визнати протиправними дії старшого державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондаря О.Д. щодо визначення заборгованості у виконавчому провадженні НОМЕР_1 в розмірі, зазначеному у розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 05.06.2025 року;
- зобов`язати старшого державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондаря О.Д. скасувати розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 05.06.2025 у виконавчому провадженні НОМЕР_1.
Скаргу обгрунтовано тим, що на виконанні Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває судовий наказ № 755/21849/24 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої доньки у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11 грудня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. 
Заявниця працевлаштована в ТОВ «Біонорика», що є єдиним джерелом доходу. Бухгалтерією ТОВ «Біонорика» щомісячно здійснюються утримання аліментів із заробітної плати заявниці. 
На запит представника заявниці державним виконавцем Бондаренком О.Д. було надано розрахунок від 05.06.2025, згідно з яким станом на 01.06.2025 за заявником рахується заборгованість зі сплати аліментів 79 227,08 грн. 
Разом з тим, державним виконавцем при нарахуванні заборгованості не було ураховано сплату заявником платежу у розмірі 31960,00 грн. від 03.06.2025 та не було ураховано податок на доходи фізичних осіб (18%) та військовий збір (5%), що стало підставою для звернення заявниці з даною скаргою до суду.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15.01.2026 скаргу задоволено. Визнано протиправними дії старшого державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондаря О.Д. щодо визначення заборгованості у виконавчому провадженні НОМЕР_1 в розмірі, зазначеному у розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 05.06.2025. Зобов`язано старшого державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондаря О.Д. скасувати розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 05.06.2025 (а.с.89-91).
В апеляційній скарзі стягувач, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги.
В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що справа була розглянута судом за його відсутності без надання реальної можливості реалізувати процесуальні права, гарантовані Конституцією України та нормами процесуального законодавства.
Зазначає, що при ухваленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції фактично втрутився у дискреційні повноваження державного виконавця, фактично поклавши на нього обов`язок вчинити конкретні дії у межах здійснення виконавчого провадження.
Крім того, суд першої інстанції не врахував, що розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 05.06.2025, який було визнано протиправним та скасовано оскаржуваною ухвалою, на момент розгляду скарги вже фактично втратив свою актуальність та значення, оскільки у межах виконавчого провадження державним виконавцем неодноразово здійснювалися подальші перерахунки розміру заборгованості від 17.10.2025 та перерахунок боргу проведено 12.01.2026, тобто безпосередньо напередодні судового засідання, у зв`язку з чим оскаржуваний розрахунок не породжував жодних правових наслідків і не міг вважатися чинним на момент постановлення судового рішення. (а.с. 96-106).
03.02.2026 до суду надійшов відзив боржниці на апеляційну скаргу, в якому вона просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. 
Представник стягувача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від боржниці надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю. Державна виконавча служба про причини неявки свого представника суд не сповістила.
Враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також вимоги ст. 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника стягувача та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на виконанні Дніпровського районного суду відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження ВП НОМЕР_1 з примусового виконання судового наказу № 755/21849/24 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11.12.2024 і до досягнення дитиною повноліття.
Згідно з довідкою-розрахунком від 05.06.2025 за № 76897442 заборгованість ОСОБА_2 станом на 01.06.2025 становить 79227,08 грн. Розрахунок наведено за період з грудня 2024 року по травень 2025 року.
У листі Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 10.06.2025 за № 67164 зазначено, що згідно актуальної довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у боржника наявна заборгованість, яка станом на 01.06.2025 складає 79227,08 грн. Заборгованість утворилася виходячи з того, що згідно отриманої відповіді із запиту до Державної податкової служби України від 28.05.2025 № 271434204 про джерела та/або суми доходів, нарахованих податковими агентами на користь боржників-фізичних осіб, та розміри утриманого податку з доходів боржників-фізичних осіб, та/або загальну суму річного доходу, задекларованого боржником - фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, та суму утриманого податку (для фізичних осіб, які є самозайнятими особами), та/або загальну суму доходу та суму податку за звітний період, задекларованих боржником-фізичною особою-підприємцем в податковій декларації платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця, сума нарахованого доходу боржнику у першому кварталі 2025 року склала 438540,68 грн., з яких сума утриманого податку 78937,32 грн. 
Згідно з платіжними інструкціями за № 7161 від 01.05.2025 та за № 559А-822Х-КК7М-Т0Т6 від 26.05.2025 боржницею було сплачено на рахунок державної виконавчої служби аліменти у загальному розмірі 37150,77 грн.
Відповідно до платіжної інструкції № 7345 від 03.06.2025 боржницею було сплачено на рахунок державної виконавчої служби аліменти у розмірі 31960,00 грн.
Звертаючись до суду зі скаргою, заявниця, як на підставу для її задоволення, посилалася на порушення державним виконавцем діючого законодавства під час здійснення нарахування заборгованості боржника по сплаті аліментів та складення довідки-розрахунку щодо заборгованості по аліментам, оскільки державним виконавцем при складанні оскаржуваної довідки від 05.06.2025 року не враховано сплату заявником вищенаведених платежів та не було ураховано податок на доходи фізичних осіб (18%) та військовий збір (5%), що призвело до значного збільшення нарахованого розміру заборгованості по аліментам.
Так, згідно з ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.
Оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби має відбуватися згідно зі статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»(ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»)
Згідно положень ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Порядок здійснення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів врегульований Сімейним кодексом України, Законом України «Про виконавче провадження», Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5), та іншими нормативно-правовими актами.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475-VIII від 03.07.2018 року, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, введено поняття «мінімальний гарантований розмір аліментів» - не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
Прожитковий мінімум для дитини встановлюється державою на основі Закону України «Про державний бюджет».
Відповідно до статті 195 Сімейного кодексу України, заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем (ФОП) і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
Необхідно врахувати, що із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості сума податкових зобов`язань не віднімається, оскільки поняття «середня заробітна плата для даної місцевості» є макроекономічним показником і не є реальною, не може бути об`єктом оподаткування. 
Відповідний правовий висновок сформовано Верховним Судом у постанові від 14.04.2021 по справі № 759/1727/16. 
Джерелом інформації про середню заробітну плату для працівника даної місцевості є статистична інформація органів державної статистики України.
Види доходів, з яких проводиться утримання аліментів, визначені відповідно до Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 146.
Нарахування аліментів відбувається із заробітку платника після відрахування податків (ПДФО та військового збору). Тобто, спочатку розраховується «чиста» зарплата, а вже з неї утримується визначена сума аліментів (25%, 33% або 50% від доходу), але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину. Самі аліменти не оподатковуються ні ПДФО, ні військовим збором, але відображаються в Об`єднаній звітності за кодом доходу "140".
Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондарем О.Д. при складанні оскаржуваного Розрахунку заборгованості від 05.06.2025 року не ураховано здійснені заявником вищенаведені платежі та не було ураховано податок на доходи фізичних осіб (18%) та військовий збір (5%) із заробітної плати заявника, що, як наслідок, призвело до значного збільшення нарахованого розміру заборгованості по аліментам.
Таким чином, встановивши факт неврахування державним виконавцем окремих платежів та податкових утримань при здійсненні розрахунку заборгованості, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання вказаних дій протиправними та зобов`язання державного виконавця скасувати розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 05.06.2025.
Посилання апелянта на те, що зобов`язавши державного виконавця скасувати розрахунок, суд першої інстанції втрутився у дискреційні повноваження виконавця, фактично нав`язавши спосіб реалізації цих повноважень, колегія суддів вважає безпідставними, адже покладення на виконавця обов`язку скасувати протиправний розрахунок є реалізацією передбаченого законом способом судового захисту, передбаченого, зокрема ч. 2 ст. 451 ЦПК України, а не втручанням у дискрецію.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції, розглядаючи справу після її повернення з апеляційного суду, безпідставно відмовив йому у відкладенні судового засіданні, не може бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, адже як передбачено ч. 2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника чи інших учасників, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджає її розгляду.
Отже, сам по собі факт неявки стягувача та/або його представника, які були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, та подання ними клопотання про відкладення судового розгляду, не є безумною підставою для відкладення розгляду скарги.
Твердження апелянта про те, що оскаржуваний розрахунок втратив актуальність у зв`язку з подальшим перерахуванням боргу і складенням нових розрахунків, не може бути підставою для відмови у задоволенні скарги, оскільки суд має перевірити правильність розрахунків на час його складення. 
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не здійснив повного та всебічного розгляду справи, колегія суддів відхиляє, оскільки оскаржувана ухвала містить аналіз усіх істотних обставин, на які посилалися сторони, а також належну правову оцінку доводів і доказів у їх сукупності.
Натомість, незгода апелянта з висновками суду першої інстанції не свідчить про неповноту судового розгляду та не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного судового рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість постановленої судом ухвали.
Отже, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам заявника належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе судове рішення.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування ухвали, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 січня 2026 року по справі за скаргою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на дії державного виконавця - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 29 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва 

О.В. Кафідова