ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

16 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/11062/25	
Суддя І інстанції – Лазаренко М.С.

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),
суддів: Сафронової С.В., Шальєвої В.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень, передбаченої пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України №153 від 11.02.2025, з урахуванням внесених змін Постановою Кабінету Міністрів України від 30.07.2025 №942;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити виплату ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень, передбаченої пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України №153 від 11.02.2025, з урахуванням внесених змін Постановою Кабінету Міністрів України від 30.07.2025 №942.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року позовну заяву задоволено у повному обсязі.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень, передбаченої пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 “Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану”.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити виплату ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень, передбаченої пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 “Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану”.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн (чотири тисячі гривень 00 копійок).
Рішення суду обґрунтовано тим, що позивач не досяг 25 років станом на день укладання контракту про проходження військової служби, контракт було укладено у період дії на території України воєнного стану, позивач брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності Постановою №153, та має травми та поранення, одержані під час захисту Вітчизни, а тому позивач має право на виплату винагороду в повному обсязі відповідно до пункту 4 абзацу 4 Постанови №153.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України вказує на відсутність підстав для нарахування та виплати позивачу одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень, передбаченої пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 “Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану”. Зазначає, що позивач був призваний на строкову військову службу до введення воєнного стану і на момент воєнного стану проходив строкову військову службу, тому він не відповідає вимогам абзацу 2 пункту 4 Постанови №153, відповідно, норма, викладена в абзаці 3 пункту 2 Постанови №153 також не може на нього застосуватись.
В письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач в період з 17.11.2021 по 06.04.2023 позивач проходив строкову військову службу Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.
06.04.2023 між позивачем та відповідачем укладено контракт, відповідно до якого позивач приймається на військову службу Національній гвардії України. На момент підписання контракту позивачу виповнилось 20 років.
Згідно довідки від 24.12.2025 №3887 Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України позивач в період з 06.04.2023 по теперішній час брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора загальним строком 202 дні, а саме: 14 днів (17-30 квітня 2023 року), 21 день (01-21 травня 2023 року), 11 днів (20-30 червня 2023 року), 23 дні (01-23 липня 2023 року), 12 днів (20-31 серпня 2023 року), 10 днів (01-10 вересня 2023 року), 26 днів (06-31 жовтня 2023 року), 05 днів (01-05 листопада 2023 року), 10 днів (11-20 грудня 2023 року, отримав поранення 20 грудня 2023 року), 14 днів (18-31 березня 2024 року), 20 днів (01-20 квітня 2024 року), 08 днів (21-28 лютого 2025 року), 28 днів (01-28 березня 2025 року).
Згідно довідки від 26.12.2023 №12 Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 10 вересня 2023 року позивач одержав: МВТ (10.09.2023), ЗЧМТ. Струс головного мозку. За обставин: 10.09.23 при виконанні бойових завдань в районі н. п. Приютне Пологівського р-ну Запорізької області у складі ЗВРез №4 ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » під час ведення штурмових дій в результаті мінометного обстрілу з боку противника.
Згідно довідки від 14.06.2024 №430 Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 20 грудня 2023 року позивач одержав: МВТ (20.12.2023). Вогнепальне осколкове сліпе поранення м`яких тканин верхньої третини лівої гомілки. За обставин: 20.12.23 при виконанні бойових завдань в районі н.п. Старомайорське Волноваського р-ну Донецької області в складі зведеного підрозділу від 23 оброгп у оперативному підпорядкуванні командира 1отбр під час заходу на позицію внаслідок мінометного обстрілу з боку противника.
Листом від 08.10.2025 під № 3/33/12-С-92-Аз відповідачем було повідомлено про відсутність підстав для виплати нагороди, передбаченою Постановою №153. Зокрема, зазначено: «Молодший сержант ОСОБА_1 не підпадає під дію Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153, оскільки станом на дату набрання чинності цією постановою має лише 153 дні безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, що складає менше шести місяців»
Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженого рішення, виходить з наступного.
Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
За змістом ст. 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
11 лютого 2025 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 153 "Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану", якою затверджено "Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану (далі – Постанова № 153)
Абзац 2 пункту 4 постанови КМУ №153 установив, що особам рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень.
Відповідно до абз. 4 п.4 постанови КМУ №153 установлено, що військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі.
Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України № 942 від 30.07.2025 доповнено абз. 6 та 7 у п.4 постанови КМУ №153, які визначають, що виплата винагороди здійснюється також військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які відповідають вимогам щодо виплати винагороди, зазначеним в абзаці другому цього пункту, та були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу.
Зі змісту матеріалів справи вбачається, що позивач в період з 17.11.2021 по 06.04.2023 проходив строкову військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, а з 06.04.2023 уклав контракт, відповідно до якого позивач приймається на військову службу до Національній гвардії України.
Тобто, позивач прийнятий на військову служу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу, а отже позивач належить до переліку осіб, визначених у абз. 6 та 7 п.4 постанови КМУ №153. 
З наявної в матеріалах справи довідки від 24.12.2025 №3887 Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України вбачається, що позивач в період з 06.04.2023 по теперішній час брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора загальним строком 202 дні, а саме: 14 днів (17-30 квітня 2023 року), 21 день (01-21 травня 2023 року), 11 днів (20-30 червня 2023 року), 23 дні (01-23 липня 2023 року), 12 днів (20-31 серпня 2023 року), 10 днів (01-10 вересня 2023 року), 26 днів (06-31 жовтня 2023 року), 05 днів (01-05 листопада 2023 року), 10 днів (11-20 грудня 2023 року, отримав поранення 20 грудня 2023 року), 14 днів (18-31 березня 2024 року), 20 днів (01-20 квітня 2024 року), 08 днів (21-28 лютого 2025 року), 28 днів (01-28 березня 2025 року).
Згідно довідки від 26.12.2023 №12 Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 10 вересня 2023 року позивач одержав: МВТ (10.09.2023), ЗЧМТ. Струс головного мозку. За обставин: 10.09.23 при виконанні бойових завдань в районі н. п. Приютне Пологівського р-ну Запорізької області у складі ЗВРез №4 ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » під час ведення штурмових дій в результаті мінометного обстрілу з боку противника.
Згідно довідки від 14.06.2024 №430 Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 20 грудня 2023 року позивач одержав: МВТ (20.12.2023). Вогнепальне осколкове сліпе поранення м`яких тканин верхньої третини лівої гомілки. За обставин: 20.12.23 при виконанні бойових завдань в районі н.п. Старомайорське Волноваського р-ну Донецької області в складі зведеного підрозділу від 23 оброгп у оперативному підпорядкуванні командира 1отбр під час заходу на позицію внаслідок мінометного обстрілу з боку противника.
Апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки згідно змісту матеріалів справи позивач є особою рядового складу утвореного згідно Закону України військового формування – Національна Гвардія України, до набрання чинності постановою КМУ №153 у віці до 25 років був прийнятий на військову службу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу, брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності Постановою №153, та має травми та поранення, одержані під час захисту Вітчизни, в силу приписів абз. 2, 4, 6 та 7 п.4 постанови КМУ №153 позивач має право на виплату спірної одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах в повному обсязі 1 млн. гривень.
Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправними дій та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити виплату ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень, передбаченої пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 “Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану”.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому підстави для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, відсутні.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України – залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повне судове рішення складено 16 червня 2026 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов 

суддя С.В. Сафронова 

суддя В.А. Шальєва