Справа № 509/3893/25
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року        с-ще Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Бочарова А.І.,
при секретарі Сірман Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с-ща Овідіополь цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 ,
ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
до
ОСОБА_5 
про
зобов`язання виконати умови цивільно-правової угоди, визнання права власності та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном,-

ВСТАНОВИВ:

17 липня 2025 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла позовна заява від ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Величко Костянтин Григорович, адреса для листування: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_5 , про зобов`язання виконати умови цивільно-правової угоди, визнання права власності та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном.
Предметом позову Позивачі визначають зобов`язання виконати умови цивільно-правової угоди, визнання права власності та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, а підставою позову – обмежене право розпорядження та користування майномна думку Позивачів. 
Позов обґрунтовують тим, що 14.03.2016 р. між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_5 з іншого боку було укладено договір про поділ майна. 
За твердженнями Позивачів, згідно змісту договору про поділ майна від 14.03.2016 р. Сторони між собою поділили нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , земельну ділянку в АДРЕСА_3 , земельну ділянку, що розташована в АДРЕСА_4 , а також контейнери та магазини на 7км. Крім того, як зазначає Позивач з моменту підписання договору про поділ майна та до теперішнього часу на території АДРЕСА_4 було побудовано складські приміщення: АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 які згідно цього договору є власністю всіх братів. Свої зобов`язання за договором ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 виконали, а ОСОБА_5 свої не виконав, що стало підставою звернення до суду із дійсним позовом.
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 липня 2025 року провадження у справі відкрито та вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
11.08.2025 року від Відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого адвокат Притула А.С. ОСОБА_5 просить суд відмовити у задоволені позовних вимог Позивачів до останнього, та зазначає, що Позивачем всупереч ст.80 ЦПК України не надано належних, достовірних та допустимих доказів того, що між Позивачем та Відповідачем укладено договір про поділ майна, в матеріалах справи відсутній належний доказ; Позивачами не доведено факту узгодження усіх істотних умов договору про поділ майна та укладання такого договору; Позивачами не надано належних доказів, для можливості визнання договору про поділ майна; Позивачі зловживають процесуальними правами оскільки вже є рішення Овідіопольського районного суду Одеської області № 509/601/23 від 15.06.2023р. згідно якого встановлені преюдиційні факти, що цей Договір про поділ майна є нікчемним; якщо договору не існує то яке право власності порушується; ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області у справі № 509/4102/23 від 05.08.2024р. суд закрив провадження у справі, де Позивачі знову намагались визнати цей же договір про поділ майна укладеним, тому Відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Від представника Позивачів 07.10.2025р. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву в поряду ст. 179 ЦПК України, згідно якої адвокат вказує, що судові справи, на які посилається Відповідач, за змістом позовних вимог та складом не є тотожними, а «преюдиція» не може застосовуватися, оскільки факти, встановлені в цих справах, не є остаточними, а базуються на документах, що не могли бути належним чином розглянуті судом, тому просить задовольнити позовні вимоги.
В судові засідання, призначені судом Позивачі, або його уповноважений представник не з`являлися, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином згідно ст.128 ЦПК України, проте про причини неявки суд не повідомив. 
Суд зазначає, щодо можливості розгляду справи за вказаної явки, суд застосовує позицію викладену Верховним Судом України. 
Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. (Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.)
Таким чином, враховуючи достатність матеріалів справи для розгляду справи по суті, відсутність належних та обґрунтованих підстав для відкладення розгляду справи, суд вбачає розглянути справу за наявними у справі матеріалами. 
З`ясувавши обставини, на які посилається представник Позивачів, представник Відповідача відповідно як на підставу своїх позовних вимог та заперечень, оцінивши докази на їх належність, допустимість, достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, з`ясувавши правовідносини, що випливають із встановлених обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до них, судом встановлено наступне.
Як зазначає Позивач 14.03.2016 р. між ОСОБА_3 (ОСОБА_1), ОСОБА_6 (ОСОБА_3), ОСОБА_1 (ОСОБА_4), ОСОБА_2 (ОСОБА_5) з однієї сторони та ОСОБА_5 (ОСОБА_2) з іншої, було укладено договір про поділ майна. 
Судом встановлено, що Позивачі вказують про те, що за змістом договору про поділ майна від 14 березня 2016 року Сторони між собою поділили нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3,АДРЕСА_4 та інше майно. 
Крім того, як зазначають Позивачі з моменту підписання договору про поділ майна та до теперішнього часу на території АДРЕСА_1 було побудовано складські приміщення: №47, №46, №48, №49, №50, №51, №52, №53, №54, 55, 60, №61, №62, №63, №64 які згідно цього договору є власністю всіх братів, але з невідомих Позивачам причин Відповідач вирішив не допускати їх до належних їм частин складу, відмовляється належним чином виконати зобов?язання, передбачені договором. Позивачі звертають увагу на братерські стосунки, біологічну рідність тому договір не був нотаріально посвідчений, однак сторони дійшли згоди по всім його складовим частинам в порядку ст.220 ЦК України. Таким чином, зазначений договір є дійсним та таким, що має бути належним чином виконаний з боку Відповідача, так вказують Позивачі. Однак, свої зобов`язання за договором ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 виконали, а ОСОБА_5 свої не виконав, що стало підставою звернення до суду із дійсним позовом.
Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до положень ч.1ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, інші актам цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 202, ч. 3ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який необхідно установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Поряд з тим, судом встановлено, що згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Згідно ч. 1 ст.209 та ч. 1 ст.210 ЦК правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
При розгляді спорів щодо визнання правочинів дійсними, на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України суду слід з`ясовувати дійсні причини, які перешкоджають нотаріальному посвідченню правочину та якими доказами це підтверджується, окрім того слід перевіряти чи не містить спірний правочин умов, які суперечать закону і які перешкоджають його нотаріальному посвідченню. 
Частиною 2 ст. 220 ЦК України вказано, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Суд звертає увагу, що обставини щодо правової природи та дійсності спірного договору вже були предметом судового розгляду у справах №509/601/23, де ухвалено 15 червня 2023 року Овідіопольський районний суд Одеської області судове рішення, яке набрало законної сили. У зазначеному рішенні судом встановлено, що відповідний договір від 14 березня 2016 року є нікчемним. 
Поміж іншого, ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області у справі № 509/4102/23 від 05.08.2024р. суд закрив провадження у справі та встановив наступне: «15 червня 2023 року Овідіопольським райсудом Одеської області в рамках цивільної справи №509/601/23 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дійсним. Предметом позову є визнання договору дійсним, щодо нерухомого майна, яке перебуває на території Одеського (кол. Овідіопольського) району Одеської області. В задоволені позову було відмовлено. Рішення суду є чинним. 19 липня 2023 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись доОвідіопольського райсуду Одеської області з вищевказаним позовом,відповідач по справі ОСОБА_5 . Предметом позову є визнання договору дійсним, щодо нерухомого майна, яке перебуває на території Одеського (кол. Овідіопольського) району Одеської обл. 21 липня 2023 року Овідіопольським райсудом Одеської області було відкрито цивільне провадження в порядку загального позовного провадження. Здійснивши аналіз цивільних позовів та додатків до нього матеріалів цивільної справи №509/601/23, які надійшли від позивачів та позову від 19 липня 2023 року та позову (уточнений) від 13 жовтня 2023 року в рамках цивільної справи №509/4102/23, суд прийшов до висновку, що вони є аналогічні, як по змісту позовів, так і по позовним вимогам. Таким чином суд приходить до висновку, що між сторонами існував спір та є судове рішення, яке набрало законної сили між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що набрав законної сили за тими самими вимогами, а тому цивільне провадження підлягає закриттю».
Відповідно до положень ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, у справі за участю тих самих осіб, не підлягають повторному доказуванню під час розгляду іншої справи (преюдиційність судового рішення).
З огляду на викладене, встановлені у вказаних судових рішенннях факт нікчемності договору, що мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи та є обов`язковим для врахування судом. 
Тому суд не здійснює повторного дослідження обставин, пов`язаних із дійсністю зазначеного договору, та не надає їм додаткової правової оцінки, оскільки вони вже були встановлені судом у рішенні, що набрало законної сили.
Частиною 3 ст. 12 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно положень ст. 640 Цивільного кодексу України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Згідно статті 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Договори про поділ нерухомого майна відповідно до діючого законодавства підлягають нотаріальному посвідченню. 
Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. 
Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ст.ст.6, 627, 628, 638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Як встановлено, в рішенні від 15.06.2023 року Овідіопольського районного суду Одеської області у справі № 509/601/23, що Позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору про поділ майна від 14 березня 2016 року і відбулося повне його виконання, а відповідач ухиляється чи ухилявся від його нотаріального посвідчення, матеріали справи не містять таких доказів та взагалі навіть будь-якого посилання на таке.
Відповідно, інші доводи щодо узгодження істотних умов договору вже також були предметом судового розгляду у справі № 509/601/23 та отримали належну правову оцінку у рішенні суду, що набрало законної сили. Встановлені у вказаному рішенні обставини мають преюдиційне значення для даної справи, у зв`язку з чим суд не здійснює їх повторного дослідження.
Суд критично оцінює доводи представника Позивачів адвоката Велічко К.Г. про те, що укладення правочину між братами свідчить про можливість його вчинення без дотримання встановленої законом форми. Наявність родинних (братерських) відносин між сторонами сама по собі не звільняє їх від обов`язку дотримуватися вимог закону щодо форми правочину. Вимоги до форми правочину встановлюються законом і є обов`язковими незалежно від характеру взаємин між його сторонами. У випадках, коли законом передбачено нотаріальне посвідчення договору, недотримання такої форми тягне наслідки, визначені законом, незалежно від того, чи перебувають сторони у родинних або довірчих відносинах.
Таким чином, сам по собі факт братерських відносин між сторонами не може свідчити про можливість укладення договору без його нотаріального посвідчення та не спростовує вимог закону щодо форми відповідного правочину.
Суд також враховує, що під час розгляду справи представникам Позивачів було подано новий доказ – висновок експерта від 10.06.2025 за №1388-34-25 почеркознавчого дослідження, складений 10.06.2025р, яким, на думку сторони, підтверджуються обставини, пов`язані з дійсністю спірного договору. Разом з тим суд зазначає, що відповідні обставини вже були встановлені рішенням суду у справі №509/601/23, яке набрало законної сили. Вказаним судовим рішенням, зокрема, встановлено факт нікчемності спірного договору.
Суд погоджується із доводами представника Відповідача адвоката Притули А.С. наведеними у клопотання про виключення Висновку експерта від 10.06.2025 за №1388-34-25 почеркознавчого дослідження, складеного 10.06.2025р. із числа доказів, та вважає, що зазначений висновок, здійснений судовим експертом, завідувачем лабораторії почеркознавчих експертиз та технічної експертизи документів Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (65000, Одеська обл., місто Одеса, вул. Рішельєвська, буд. 8) Косигіною Наталією Альбертівною є неналежним доказом через порушення процедури проведення почеркознавчої експертизи згідно наказу Міністерства юстиції України від 08.10.1998р. №53/5 «Про затвердження Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень.
Як вбачається з Висновку від 10.06.2025 за №1388-34-25 почеркознавчого дослідження, складений 10.06.2025р. вказано (стор.1): «Разом із заявою від 18.03.2025р. №01-18/03-25 нарочно надійшли належним чином завірені технічні копії: документу «механізм та рішення розподілу майна між братами» від 14.03.2016р. разом із перекладом з мови пушку українською мовою 7 арк…., Відповідно до п.4.12 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, у зв?язку з методичною специфікою почеркознавчого дослідження, виходячи з реквізитів та змісту представленого на дослідження оригіналу документу (з урахуванням наданого перекладу з мови пушку українською мовою), питання заяви від 18.03.2025р. вих. №01-18/03-25 переформульовано та прийнято для вирішення у висновку експерта №1388-34-25 почеркознавчого дослідження у об?ємі та редакції, яка відповідає зазначеним рекомендаціям:
Чи виконано підпис від імені Саід Валі САїд Падшах у документі «механізм та рішення розподілу майна між братами» від 14.03.2016року (підготовлено, написано реальним свіком об?єднання «Афганська община» в м.Одесі від 13.08.2023р. на 1 арк, разом з перекладом з мови пушту на українську мову на 1 арк. (переклад на українську мову виконано ОСОБА_7 підпис перекладача 35.08.2023р. засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І. та зареєстровано в реєстрі за №7601), всього прошито та пронумеровано 2 арк., «розподіл майна між братами з часом найбільш правильним шляхом» від 22.02.2020р разом з перекладом з мови пушту на українську мову на 1 арк. (переклад на українську виконано ОСОБА_7 , підпис перекладача 06.09.2023р. засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І. та зареєстровано в реєстрі за №8152), всього прошито та пронумеровано 2 арк. ….
Для порівняльного дослідження надано зразки підпису ОСОБА_8 , а саме оригінали договору №1798 оренди торгового об?єкта від 09.03.2013р…, та інші …зразки його почерку і підпису у примірнику довіреності від 17.09.2010р., умовно вільні зразки підпису у оригіналах повідомлення та квитанції..
Оскільки інші документи зі зразками підпису ОСОБА_8 не надійшли, дослідження проводилось та питання вирішувалось у межах наданого замовником порівняльного матеріалу. 
Відповідно до п.3.5 наказу Міністерства юстиції України від 08.10.1998р. №53/5 «Про затвердження Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень» (далі – Інструкція) встановлено, що коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта (крім об`єктів почеркознавчих досліджень), його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам до проведення відповідних експертиз. Про проведення експертизи за такими матеріалами вказується в документі про призначення експертизи (залучення експерта) або письмово повідомляється експерт органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта).
Відповідно до науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень Інструкції, п.1.1.  основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Такою експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукописного тексту під впливом будь-яких факторів, що заважають (природних: хворобливий стан, хронічні захворювання, вікові зміни; тимчасових зовнішніх: незвичне тримання засобу для писання, незвична поза, обмеження зорового контролю тощо; тимчасових внутрішніх: алкогольне сп`яніння, фармакологічні, наркотичні засоби тощо; штучних: викривлення письма зміненими рухами); визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо).
Об`єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань.  Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. Порушення п. 1.4 Інструкції Мін`юсту. Згідно Висновку від 10.06.2025 за №1388-34-25 почеркознавче дослідження проведене за копіями, а не за оригіналами документів. Це впливає на повноту та достовірність дослідження, адже неможливо оцінити ознаки письма, які видно лише на оригіналі (тиск, структура лінії, глибина штрихів тощо). Також судом встановлено, що було залучено лише один зразок умовно вільного підпису, тому до почеркознавчої експертизи не долучено достатньої кількості вільних та умовно-вільних зразків, необхідних для достовірного висновку.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).
Так, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_20 /1,299/2 зареєстровано нерухоме майно: склад А,Б, трансформаторна В, охорона Г, Д, офіс с насосною Ж, резервуар води ІІ, мостіння І. Окрім того, вказане нерухоме майно перебуває у спільній частковій власності та ОСОБА_8 належить 1/4 частка.
Серед інших зареєстрованих у визначеному чинним законодавством порядку власників у спільній 1/4 частковій власності відсутні Позивачі, у зв`язку з чим дана вимога є необґрунтованою та такою, що свідчить про неправомірне втручання у вільне володіння, розпоряджання та користування власним майном, право щодо якого є непорушним. 
Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ст. 355 ЦКУ) та може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. ЦКУ закріплює наступні положення. Частки у праві спільної час ткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. 
Втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування, є предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Щодо позовної вимоги про усунення перешкод в користуванні майном, суд встановив наступне. 
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 3 ст.12 ЦПК України, визначено,що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до вимог цивільного законодавства право на звернення до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні майном належить власнику майна або іншій особі, яка має відповідне речове право на це майно.
Разом з тим, Позивачами не надано належних та допустимих доказів того, що спірні об`єкти нерухомого майна належать їм на праві власності або що вони мають інше речове право щодо цих об`єктів.
У матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи, які б підтверджували виникнення у Позивачів права власності на зазначене майно.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що Позивачами не доведено наявності у них права, на захист якого подано відповідну вимогу, у зв`язку з чим позовна вимога про усунення перешкод у користуванні майном є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. 
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів зазначений в ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. 
Згідно до ч 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Враховуючи вищевикладене, зазначені вимоги у позові та твердження у відповіді на відзив не підтверджуються жодними доказами, а тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 19, 76-81, 133, 141, 188, 246, 247, 264, 265, 273 ЦПК України, ст.ст.203, 220 ЦК України суд ,- 

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 про зобов`язання виконати умови цивільно-правової угоди, визнання права власності та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном – відмовити в повному обсязі. 
Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Суддя:      А.І.Бочаров