ПОДІЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 505/2957/25
Провадження № 2/505/1675/2026

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року місто Подільськ

Подільський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді   Дзюбинського А.О.,
за участю:
секретаря судового засідання  Антонюк Ю.А.,
розглянувши під час відкритого судового засідання в залі судових засідань в м. Подільськ Подільського міськрайонного суду Одеської області справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій учасників справи
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» (далі за текстом - ТОВ «ФК «Ейс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 30 724 грн. Просить стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 000 грн.
Позов мотивовано тим, що 11.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 743111112 у формі електронного документа. Відповідно до умов договору відповідачу надано кредит у сумі 10 000 грн. Позивач зазначає, що відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на момент подання позову складає 30 724 грн, з яких: 10 000 грн - заборгованість за тілом кредиту та 20 724 грн - заборгованість за несплаченими відсотками. Право вимоги за вказаним договором перейшло до позивача на підставі договорів факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, укладеного між первісним кредитором ТОВ ««Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», № 30/1023-01 від 30.10.2023, укладеного між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн фінанс», № 08/07/25-Е від 08.07.2025 укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн фінанс» та позивачем ТОВ «ФК «Ейс».
Відповідачем заяви по суті справи до суду не подано.
Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі
Ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Визначено порядок подання до суду сторонами документів по суті справи.
У визначену дату та час судового засідання сторони у справі до суду не з`явилися, про дату та час судового засідання були належним чином повідомлені. Відповідно до змісту позовної заяви та заяви представника позивача, позивач просив провести судове засідання за відсутності сторін.
Представник позивача у позовній заяві просив розгляд справи здійснювати за його відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі.
Інші заяви та клопотання від учасників справи до суду не надходили, процесуальні дії не вчинялись.
Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
При цьому, суд бере до уваги позицію Верхового Суду, сформульовану у постанові КЦС ВС від 24.10.2024 по справі № 752/8103/13-ц (провадження № 61-6892св23) згідно якої, якщо сторони, представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів з ухваленням заочного рішення.
Ухвалою суду від 28.05.2026 прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи.
Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини
Судом встановлено, що 11.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії № 743111112 (далі - кредитний договір) у формі електронного документа. За умовами вказаного кредитного договору (пункти розділу І договору) відповідачу надано кредитні кошти в розмірі 10 000 грн на строк 10.11.2021 (30 днів) днів із визначенням відсоткової ставки протягом дисконтного періоду 1,39 % в день, за умови продовження строку дисконтного періоду зі ставкою 1,98 % в день, після закінчення дисконтного період процентна ставка складає 2,98 % в день.
Кредитний договір передбачає можливість як добровільної, так і автоматичної пролонгації: позичальник може самостійно продовжити дисконтний період на строк до 30 днів через особистий кабінет за умови повної сплати нарахованих процентів (кількість таких пролонгацій не обмежена), водночас у разі несвоєчасного повернення коштів діє механізм автоматичного відкладення терміну виконання зобов`язань на строк до 90 днів, проте в обох випадках слід враховувати, що після завершення початкового 30-денного терміну відбувається суттєве зростання вартості кредиту через перехід з пільгової на індивідуальну (1,98% на день) або базову (2,98% на день) процентну ставку.
Так, у п. 1.12.1. кредитного договору зазначено: «зобов`язання щодо повернення основної суми Кредиту переносяться на наступний день після закінчення Дисконтного періоду, однак при не надходженні платежу зобов`язання Позичальника по оплаті основної суми Кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів від дати закінчення Дисконтного періоду».
Відповідно до п. 1.9.3. кредитного договору, якщо Позичальник користуватиметься Кредитом після закінчення Дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порядку, передбаченому п.1.8 Договору, умови щодо нарахування процентів за Дисконтною та Індивідуальною процентною ставкою за весь строк Дисконтного періоду скасовуються з дати надання Кредиту і до взаємовідносин між Сторонами застосовуються правила нарахування процентів за Базовою процентною ставкою в розмірі 722,70 (сімсот двадцять дві цілих сім десятих) процентів річних, що становить 1,98 процентів в день від суми Кредиту за кожний день користування ним, відповідно до чого Позичальник зобов`язується сплатити Кредитодавцю різницю між нарахованими процентами за Базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за Дисконтною та Індивідуальною процентними ставками за весь строк користування Кредитом протягом Дисконтного періоду. 
На виконання умов договору кредитодавець 11.10.2021 перерахував грошові кошти у сумі 10 000 грн на платіжну картку відповідача ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , що підтверджується платіжним дорученням № f50c08fc-3d4f-4319-a83a-9b439dfc9005 від 11.10.2021, банк платника АТ «Альфа-банк» із призначенням платежу: «Переказ коштів згідно договору № 743111112 від 11.10.2021, ОСОБА_1 , код НОМЕР_2 , для зарахування на платіжну картку № НОМЕР_3 , без ПДВ. Безготівкове зарахування Moneyveo SFD Visa Transfer».
Відповідач зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів належним чином не виконав. Станом на дату звернення до суду позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 30 724 грн, з яких 10 000 грн - заборгованість за тілом кредиту та 20 724 грн - заборгованість за несплаченими відсотками.
Щодо відступлення права вимоги, то судом встановлено, що 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого продовжено додатковою угодою № 26 від 31.12.2020 до 31.12.2021.
Згідно з реєстром прав вимоги № 173 від 15.02.2022 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, до ТОВ «Таліон плюс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 , за кредитним договором № 743111112 від 11.10.2021 на загальну суму 28 340 грн, в тому числі 10 000 грн - заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту), 18 340 грн - заборгованість за процентами.
Право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 743111112 від 11.10.2021 відповідно до договору факторингу № 30/-01 від 27.05.2024, реєстру прав вимог № 2 від 20.12.2023 відступлено від ТОВ «Таліон плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн фінанс». Відповідно до реєстру прав вимоги передано право вимоги до відповідача на суму 30 724 грн, в тому числі 10 000 грн - заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту), 20 724 грн - заборгованість за процентами.
Відповідно до договору факторингу № 08/07/25-Е від 08.07.2025, згідно реєстру боржників, акту прийому передачі реєстру боржників від 08.07.2025 право вимоги за кредитним договором № 743111112 від 11.10.2021 відступлено від ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» до ТОВ «ФК «Ейс». Згідно з реєстром боржників від 08.07.2025 до вказаного договору факторингу до позивача у цій справі перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 на суму 30 724 грн, в тому числі 10 000 грн - заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту), 20 724 грн - заборгованість за процентами.
Отже, судом встановлено, що зміст спірних правовідносин, які виникли на даний час між позивачем ТОВ "Фінансова компанія "Ейс"" та відповідачем ОСОБА_1 є відносини, які пов`язані із укладанням кредитного договору, отриманням на його виконання грошових коштів (кредиту) у розмірі та на умовах встановлених договором, а також їх поверненням та сплатою комісії, процентів за користування ними (кредитні правовідносини).
Застосоване законодавство
Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 1054 ЦК України також передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.
Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.
Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, і таке виконання є належним. Тобто, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань (постанова Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 361/2105/16-ц).
Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Згідно з ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.  Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Відповідно до положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 на території України введено воєнний стан з 24.02.2022, який неодноразово продовжений та діє на даний час.
Водночас, відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування» встановлено, що у разі прострочення споживачем у період з 01.03.2020 до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності ЗУ "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.
Згідно з ч. 2 ст. 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є саме Цивільний кодекс України. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України.
Так основним регулятором договірних відносин є Цивільний кодекс України, а не окремі закони, що відповідно до аналізу висновків постанови Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 362/2159/15-ц.
За таких обставин суд доходить висновку, що штрафи, неустойка, пеня та інші платежі, як захід відповідальності на період воєнного стану не нараховуються за такими договорами і підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Дія п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України розповсюджується на усі види кредитних (позикових) боргових зобов`язань, як перед юридичними, так і перед фізичними особами та розповсюджується як на відповідальність, визначену статтею 625 ЦК України, так і на інші види відповідальності, визначені відповідними кредитними договорами: штрафи, неустойку, пеню та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 висловила правову позицію у справі № 910/4518/16.
Так, Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.
Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.
На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови).
Тобто твердження про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України.
Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення
Суд відхиляє наданий позивачем розрахунок заборгованості в частині нарахування відсотків за період поза межами строку кредитування.
Мотивом відхилення цих доказів є правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16. Суд зазначає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за ст. 1048 ЦК України припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, у цій справі впродовж 4 періодів по 30 днів, нарахування процентів за межами зазначеного період 120 днів є неправомірним, оскільки в такому випадку відносини між сторонами трансформуються у відносини, визначені ст. 625 ЦК України. В силу п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, нараховані неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 
Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи
Право вимоги за кредити договором позивач набув відповідно до досліджених договорів факторингу.
Судом встановлено, що 11.10.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», правонаступником якого є позивач ТОВ «ФК «Ейс» та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 743111112. На виконання умов договору позивачем перераховано відповідачу грошові кошти в сумі 10 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням, долученим до матеріалів справи.
Судом установлено, що 11.10.2021 між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та відповідачем укладено кредитний договір № 743111112, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 10 000 грн строком на 30 днів. Надання кредитних коштів та здійснення відповідачем часткових оплат підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості.
Відповідно до пункту 1.9.1 кредитного договору процентна ставка за користування кредитом у пільговий період становила 1,39 % на день від залишку заборгованості, а згідно пунктів 1.9.2, 1.9.3 договору у випадку настання передбачених договором умов проценти підлягали нарахуванню за ставкою 1,98 % на день.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості, у період з 11.10.2021 по 09.11.2021 первісним кредитором здійснювалось нарахування процентів саме за ставкою 1,39 % на день, що становило 139 грн щоденно від суми кредиту 10 000 грн. Загальний розмір нарахованих процентів за вказаний період склав 4 170 грн.
10.11.2021 відповідачем здійснено оплату у розмірі 4 170 грн, тобто у сумі, яка повністю відповідала розміру процентів, нарахованих за користування кредитом у межах пільгового періоду.
Разом із тим, починаючи з 11.11.2021 первісний кредитор почав нарахування процентів за підвищеною ставкою 1,98 % на день, що підтверджується розрахунком заборгованості.
Однак суд звертає увагу, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідачем було активовано функцію пролонгації кредиту чи погоджено зміну умов кредитування у спосіб, визначений договором та Законом України «Про електронну комерцію». Також позивачем не надано доказів вчинення відповідачем будь-яких дій, які б свідчили про прийняття умов подальшого нарахування процентів за підвищеною ставкою саме з 11.11.2021.
За таких обставин суд доходить висновку, що після здійснення відповідачем 10.11.2021 платежу у розмірі 4 170 грн нарахування процентів мало продовжуватись за ставкою, визначеною пунктом 1.9.1 кредитного договору, а саме 1,39 % на день.
Таким чином, за період з 11.11.2021 по 10.12.2021 проценти підлягали нарахуванню виходячи із ставки 1,39 % на день, що становить: 4 170 грн (10 000 грн ? 1,39 % ? 30 днів).
12.12.2021 відповідачем здійснено платіж у розмірі 6 336 грн.
Оскільки на момент здійснення вказаного платежу розмір процентів, нарахованих за період з 11.11.2021 по 10.12.2021, становив 4 170 грн, суд дійшов висновку, що саме така сума підлягала зарахуванню у рахунок погашення процентів, а решта сплачених коштів - у рахунок погашення тіла кредиту.
Відтак, сума, яка підлягала зарахуванню у рахунок погашення основного боргу, становить 2 166 грн (6 336 грн - 4 170 грн).
Таким чином, після здійснення відповідачем платежу 12.12.2021 залишок неповернутого тіла кредиту становив 7 834 грн (10 000 грн - 2 166 грн).
У подальшому, враховуючи відсутність доказів здійснення відповідачем інших платежів на виконання умов кредитного договору, а також з огляду на сплив пільгового періоду кредитування, суд вважає, що починаючи з 11.12.2021 нарахування процентів підлягало здійсненню відповідно до пунктів 1.9.2, 1.9.3 кредитного договору за ставкою 1,98 % на день.
При цьому суд виходить із того, що нарахування процентів могло здійснюватися у межах 120-денного строку користування кредитом, визначеного умовами договору.
За період з 11.12.2021 по 07.02.2022 включно, тобто протягом 60 днів, розмір процентів становить 9 306,79 грн (7 834 грн ? 1,98 % ? 60 днів).
Отже, загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором, визначений судом, становить 17 140,79 грн, в тому числі 7 834 грн - заборгованість за тілом кредиту, 9 306,79 грн - заборгованість за процентами.
Відтак, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази у справі, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позивачем належними та допустимими доказами частково доведеного наявність зобов`язання відповідача ОСОБА_1 перед позивачем ТОВ "Фінансова компанія "Ейс" щодо сплати суми боргу в сумі 17 140,79 грн, в тому числі 7 834 грн - заборгованість за тілом кредиту, 9 306,79 грн - заборгованість за процентами, з врахуванням розрахунку заборгованості, що здійснено судом.
Розподіл судових витрат у справі
Судовий збір
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При поданні позовної заяви до суду ТОВ «ФК «Ейс» сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
Оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у пропорційно до суми задоволених вимог в розмірі 1 351,45 грн (2 422,40 грн х (17 140,79 грн/ 30 724 грн)).
Витрати на професійну правничу допомогу
Разом із позовною заявою позивачем заявлено клопотання про відшкодування понесених витрат на правову допомогу у загальному розмірі 7 000,00 грн.
У п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За нормами частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Частинами 1,2 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частинами 3-5 ст.137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат .
До схожого висновку Верховний Суд дійшов у своїй постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) та постанові від 15 червня 2022 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20).
Отже, витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною та доказами такої сплати.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N19336/04) зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги № 09/07/25-01 від 09.07.2025 із протоколом погодження вартості послуг (додаток № 1), додаткову угоду № 25770679458 до Договору № 09/07/25-01 від 09.07.2025, відповідно до якого замовник послуг (позивач) доручив адвокатському бюро "Тараненко та партнери" надавати юридичну допомогу по захисту його прав та інтересів з питань, що відносяться до юрисдикції господарських судів, судів загальної юрисдикції, адміністративних судів по справам про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Відповідно до п. 1 (порядковий номер 85), доручено представляти інтереси позивача щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором № 743111112 від 11.10.2021, акт прийому-передачі наданих послуг до у справі за позовом до ОСОБА_1 із описом виконаних робіт на загальну суму 7 000 грн, в тому числі складання позовної заяв впродовж 2 годин - 5 000 грн, вивчення матеріалів впродовж 2 годин - 1 000 грн, підготовка клопотання щодо отримання інформації протягом 2 годин - 1 000 грн.
Аналізуючи подані представником позивача документи про сплату витрат на правничу допомогу в частині обґрунтованості розміру, заявленого до сплати, суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи. Відтак, позивач повинен підтвердити, що витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Оцінюючи предмет позову у цій справі суд дійшов висновку, що наразі існує усталена судова практика щодо стягнення факторами кредиторської заборгованості за договорами споживчого кредиту. Отже предмет позову не вимагає витрачання значної кількості часу для формування позиції позивача, вивчення великої кількості документів та нормативно-правових актів.
Ураховуючи викладене та беручи до уваги обсяг наданих послуг представником, їх складність, наявність усталеної судової практики зі спірного питання, суд уважає, що 4 500 грн є пропорційним обсягу та складності наданих послуг, достатнім для відшкодування понесених витрат на правничу допомогу та відповідатиме критеріям розумності та справедливості. Водночас, означена сума відшкодування не буде нести надмірний тягар для відповідача у порівнянні із сумою заборгованості за кредитним договором, що підлягає до стягнення.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати на надання професійної правничої допомоги у розмірі пропорційному до суми задоволених вимог 2 510,53 грн (4 500 грн х (17 140,79 грн/ 30 724 грн)).
Загальний розмір судових витрат, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 3 861,98 грн (2 510,53 грн + 1 351,45 грн). 
Керуючись ст. 2, 12, 13, 49, 76, 81, 120, 123, 126, 127, 141, 178, 247, 258, 259, 263-265, 278 ЦПК України, ст. 207, 526, 546, 626, 628, 634, 638, 1048, 1050, 1054, 1055 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:
Задовольнити частково позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до  ОСОБА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» заборгованість у розмірі 17 140 (сімнадцять тисяч сто сорок) гривень 79 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» судові витрати в сумі 3 861 (три тисячі вісімсот шістдесят одна) гривня 98 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст судового рішення складений 28.05.2026.

Відомості про учасників справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс", ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 42986956, місцезнаходження: Україна, 02094, місто Київ, вул.Поправки Юрія,
Відповідач:  ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_4 

Суддя
Подільського міськрайонного суду
Одеської області       Андрій ДЗЮБИНСЬКИЙ