Справа № 344/15022/24 
Провадження № 22-ц/4808/1083/26 
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого (суддя-доповідач)  Максюти І.О., 
суддів      Баркова В.М., Василишин Л.В.
секретаря      Шемрай Н.Б.,
з участю особи, яка подала апеляційну скаргу, позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Денеги Д.М., представника відповідача адвоката Іванчук Л.Ю., представника органа опіки та піклування Битківської Д.Є., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Денеги Давида Михайловича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 березня 2026 року, ухвалене суддею Бабій О.М. в м. Івано-Франківськ, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про позбавлення батьківських прав,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог та історія справи
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.
Позов мотивувала тим, що перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, у них народились доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідач, який є біологічним батьком дітей достатньо довгий проміжок часу не проявляє батьківської турботи до них, не піклується про їхній фізичний і духовний розвиток, навчанням у школі, підготовкою до самостійного життя не цікавиться, не підтримує їх матеріально, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач, намагаючись забезпечити повноцінний розвиток своїм донькам, неодноразово зверталась до відповідача з проханням надання хоча б матеріальної допомоги, що він постійно ігнорував. Діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не відчувають прив`язаності до батька, не мають бажання з ним спілкуватись, оскільки він сам не намагається встановити з доньками регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Вказала, що відповідач не виявляє жодного інтересу до дітей, до їхніх успіхів у навчанні, стану здоров`я, доньки не визнають його своїм батьком. Він виїхав до Канади, де отримував заробітну плату більш ніж достатню для забезпечення свого проживання та проживання своїх дітей, однак жодних коштів донькам не надходило, а, відтак, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 втратили той особливий емоційний зв`язок між батьком та дитиною, що також зумовило втрату налагодженого контакту у спілкуванні та можливості якісного виховання дітей зі сторони батька. Стверджує, що відповідач зовсім не підтримує стосунків зі своїми дітьми, усіляко ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, тому усе це забезпечує донькам позивачка та її чоловік ОСОБА_7 , який, починаючи з листопада 2021 року, почав виконувати роль батька для дівчаток, брати активну участь у їхньому виховані та утриманні. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 називають та вважають його своїм батьком. Мати дітей та її новий чоловік, показуючи справжній приклад сім`ї, піклуються про дітей, займаються їхнім вихованням тa матеріально забезпечують, відвідують шкільні заходи, в яких беруть участь дівчата. Дітям забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. 
Зазначила, що раніше вона зверталася з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. Однак, відповідачем було подано відзив, в якому він зазначив, що не погоджується з позовом та вважає позбавлення його батьківських прав щодо доньок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 необґрунтованим та безпідставним, оскільки ОСОБА_1 перешкоджала і продовжує перешкоджати йому спілкуватись з дітьми, через що в них виникали конфлікти. 11.10.2023 р. Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області прийняв рішення у справі № 344/4858/23, яким у задоволені позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо доньок відмовив. Проте, у своєму рішенні суд зазначив, що та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дітей займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дітей не бажає приймати участь в їх утриманні та вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Позивач зазначила, що з моменту прийняття вказаного судового рішення відношення біологічного батька до дітей не змінилося, він не підтримує контакту з дітьми, за виключенням періодичних дзвінків один раз на декілька місяців, не приймає участі у їх вихованні та не цікавиться їхнім життям і розвитком. Поведінка відповідача суперечить доводам, які він зазначав у своєму відзиві на позовну заяву. У попередній справі у своєму відзиві відповідач виклав зовсім іншу позицію, яка свідчить тільки про найкраще забезпечення та бажання підтримувати зв`язок із доньками. На разі така поведінка відповідача грубо суперечить принципу добросовісної поведінки, оскільки суд покладався на відомості, які були у матеріалах справи, при чому, оцінюючи добрі та цілеспрямовані наміри ОСОБА_2 проявляти турботу та батьківську любов до дітей, матеріально забезпечувати та надавати гідне виховання, що є прямим обов`язком батьків. 
Зважаючи на те, що з моменту прийняття рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі № 344/4858/23 від 11.10.2023 р., відповідач не зробив жодного висновку щодо необхідності виправити свою поведінку відносно своїх дітей, не проявив жодного інтересу до їхнього життя та виховання, не підтримував дітей фінансово, позивач вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав щодо дітей.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 березня 2026 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про позбавлення батьківських прав,
Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їхньому вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, які залишилися проживати з матір`ю у новій сім`ї. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між сторонами, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги 
На вказане рішення суду представник ОСОБА_1 адвокат Денега Давид Михайлович подав апеляційну скаргу, оскільки вважаєйого незаконним, необґрунтованим, ухваленим з грубим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до порушення найкращих інтересів дітей.
Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що "відповідач не самоусунувся від виконання батьківських обов`язків", проте цей висновок ґрунтується виключно на суб`єктивних показах свідків зі сторони відповідача та скріншотах з його телефону. При цьому, суд допустив виражену асиметрію в оцінці доказової бази, безпідставно надавши перевагу доказам відповідача та повністю знівелювавши об`єктивні письмові та електронні докази, надані позивачкою. Зокрема, суд першої інстанції повністю проігнорував та вибірково оцінив такі докази: 1) Виписку з банківського рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» №2FUIBK07D93A4EKS; 2) Електронні докази щодо ухилення від вирішення організаційних питань (роздруківки з месенджера "WhatsApp" від 15.12.2023 р.); 3) Скріншоти з телефону відповідача. Вважає, що суд порушив вимоги ст. 89 ЦПК України, оскільки дослідження доказів було неповним та необ`єктивним, що призвело до неправильного встановлення обставин справи. 
На думку апелянта, суд неправильно застосував норми матеріального права, оскільки дійшов помилкового висновку про те, що проживання батька за кордоном та факт забезпечення дітей матір`ю і вітчимом «не свідчить безумовно про те, що батько свідомо умисно нехтує обов`язками». Суд першої інстанції фактично проігнорував системну бездіяльність відповідача, виправдавши його тривалим перебуванням у Канаді.
Позиція суду першої інстанції прямо суперечить сталій практиці Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. Так, у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 722/225/23 Верховний Суд чітко зазначив, що сам по собі факт проживання одного з батьків за кордоном не звільняє його від батьківських обов`язків, а навпаки – працевлаштування за кордоном передбачає наявність стабільного доходу. Відсутність добровільних грошових переказів на утримання дітей на тлі працевлаштування у Канаді є не «об`єктивною перешкодою», а прямим доказом саме умисного та свідомого небажання виконувати свій батьківський обов`язок. 
Окрім цього, суд першої інстанції проігнорував преюдиційне значення рішення цього ж суду від 11 жовтня 2023 року у справі №344/4858/23, яким раніше було відмовлено у позбавленні відповідача батьківських прав. Відмова у задоволені позову у 2023 році слугувала своєрідним попередженням для відповідача як батька і давала йому шанс виправити свою поведінку, однак з того часу нічого не змінилося. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 147/277/24, якщо після попередньої відмови суду батько продовжує свідомо та тривало ухилятися від обов`язків, що призводить до повної втрати психоемоційного зв`язку між ним і дитиною, це є беззаперечною підставою для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. 
Стверджує, що за період з жовтня 2023 року по березень 2026 року (майже 2,5 роки) відповідач не вчинив жодної активної юридично значущої дії для відновлення своїх прав: не звертався до органів опіки щодо встановлення графіка спілкування з дітьми (що було б логічним, якби йому дійсно створювали перешкоди), не сплачував аліменти та не брав участі в житті дітей. Його голослівні заяви про "готовність і бажання" залишилися виключно словами без реального підтвердження діями. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно використав рішення 2023 року не як точку відліку для перевірки виконання батьком своїх обов`язків, а як доказ, що виправдовує і легалізує його подальшу багаторічну бездіяльність.
Однією з ключових підстав для відмови у позові стало посилання суду першої інстанції на висновок Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 12.02.2025 р. про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Суд визнав цей висновок обґрунтованим та таким, що відповідає найкращим інтересам дітей. Однак суд першої інстанції допустив грубе порушення та не застосував норму частини 6 статті 19 Сімейного кодексу України, згідно з якою суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим або суперечить інтересам дитини. Служба у справах дітей підійшла до вирішення долі дітей виключно формально та бюрократично. Висновок комісії був ухвалений, базуючись лише на дистанційній (відео) заяві відповідача про його теоретичний намір виконувати батьківські обов`язки та надавати фінансову допомогу — намір, який так і не був реалізований від моменту засідання комісії до дня ухвалення судового рішення. Суд першої інстанції проігнорував той факт, що Орган опіки та піклування при складанні висновку не провів індивідуальних психологічних діагностик дітей із застосуванням фахових методик для з`ясування їхнього справжнього ставлення до батька, не дослідив наявність психологічних травм у дітей та їх страху перед відповідачем, проігнорував думку самих дітей, які категорично відмовляються спілкуватися з біологічним батьком та вважають батьком вітчима. Відповідно до сталої практики Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (зокрема, постанови Об`єднаної палати КЦС ВС від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 та постанови від 14 лютого 2024 року у справі № 756/12509/21) висновок органу опіки та піклування має виключно рекомендаційний, дорадчий характер. Він підлягає обов`язковій критичній оцінці судом у сукупності з іншими доказами. 
Враховуючи те, що висновок Органу опіки прямо і грубо суперечить професійним психологічним висновкам ТОВ «Серденько» (які засвідчили глибоку травматизацію дітей) та категоричній думці самих дітей у судовому засіданні, суд першої інстанції був зобов`язаний застосувати ч. 6 ст. 19 СК України та відхилити цей висновок. Надавши перевагу формальному доказу над реальним психоемоційним станом і безпекою дітей, суд першої інстанції порушив фундаментальний принцип дотримання якнайкращих інтересів дитини. 
На переконання позивачки, судом першої інстанції не враховано психоемоційного стану дітей та рівень їх травматизації. У матеріалах справи наявні комплексні висновки Центру психологічної допомоги «Серденько» від 18.02.2025 р., згідно з якими: ОСОБА_8 (2016 р.н.) має травматичні спогади (бачила, як біологічний батько бив матір), відчуває страх перед ним, асоціює його з криком; ОСОБА_5 (2009 р.н.) асоціює батька з «тираном» і «маніпулятором», має стійке відторгнення, бажає змінити прізвище. В обох дітей діагностовано тривогу, яка активується при згадці про відповідача (навіть на соматичному рівні). Натомість стосунки з вітчимом вони ідентифікують як безпечні і називають його татом. В судовому засіданні діти особисто (відповідно до ст. 171 СК України) категорично заявили про небажання спілкуватися з відповідачем. Суд відхилив їхню думку як невизначальну. Таким чином, думка самих дітей не була врахована. Вважає, що примусове збереження юридичного зв`язку дітей з батьком-кривдником є порушенням їхніх прав. Верховний Суд у постанові від 31 липня 2023 року (справа № 390/1457/21) встановив, що дитина, яка є свідком домашнього насильства, є жертвою психологічного насильства. Збереження правового зв`язку в таких умовах є порушенням інтересів дітей.
Судом не враховано практики ЄСПЛ та концепції найкращих інтересів дитини.
З огляду на вищевикладене, вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим на основі припущень відповідача та прийняте без врахування дійсних інтересів дітей.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову, стягнути з відповідача на користь позивачки усі понесені судові витрати.
Позиція інших учасників справи
Представник ОСОБА_2 адвокат Іванчук Л.Ю. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується з її доводами.
Зокрема, зазначає, що відповідач знаходиться за кордоном, тому не має можливості відвідувати батьківські збори, свята в школі, водити дітей до лікаря, на гуртки, але він всіляко намагається піклуватися про дітей іншим чином, який на даний час є можливим. ОСОБА_2 не самоусувався від виконання батьківських обов`язків, від утримання та виховання дітей. Саме знаходження відповідача за кордоном не є підставою для позбавлення його батьківських прав. Також, проживання дитини впродовж тривалого часу в новій сім`ї, створеній її батьком чи матір`ю, відсутність побачень дитини з тим із батьків, з яким не проживає, не є підставами для позбавлення останнього батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого потрібно довести. Позивачка стверджує, що відповідач ухиляється від спілкування з дітьми, але дійсна ситуація є прямо протилежною: це позивачка систематично перешкоджає спілкуванню відповідача з дітьми. Після того як відповідач у судовому засіданні суду першої інстанції надав докази спілкування з дітьми через месенджер WhatsApp (скріншоти переписки та дзвінків), його заблоковано в цьому месенджері. Таким чином, єдиний доступний канал дистанційного спілкування батька з дітьми був знищений цілеспрямованими діями позивачки після того, як самі ж ці докази були використані в суді. Така поведінка позивачки є не лише перешкоджанням спілкуванню батька з дітьми (що є порушенням ст. 153, 157 СК України), але й очевидним свідченням її мети — штучно створити доказову базу відсутності контакту відповідача з дітьми для подальшого використання в апеляційному провадженні. Відповідач перебуває за кордоном з метою заробітку для забезпечення матеріального добробуту своїх дітей. За відсутності банківських реквізитів позивачки та дітей намагався передавати кошти через своїх родичів та знайомих, на даний час здійснює грошові перекази через знайомого, намагається підтримувати спілкування з дітьми. Те, що ці зусилля наражаються на системну протидію позивачки (блокування в месенджерах, відмова надавати реквізити, відчуження дітей), не може ставитися у вину відповідачу.
Позивачка стверджує про відсутність матеріального забезпечення дітей з боку відповідача. Ці твердження є маніпулятивними та не відповідають дійсності з огляду на те, що до відповідача жодного разу не подавалося позову про стягнення аліментів. Відповідач неодноразово намагався передавати кошти на утримання дітей. Однак позивачка цілеспрямовано ухиляється від надання банківських реквізитів для перерахування коштів: вона не надала власних реквізитів, а щодо банківської картки повнолітньої доньки ОСОБА_5 — лише повідомила усно, що картка існує в АТ КБ «ПриватБанк», однак самих реквізитів не надала. При цьому, відповідач не є клієнтом ПриватБанку, а тому самостійно перевірити або знайти реквізити картки не має технічної можливості. За таких умов відповідач вимушений передавати кошти через третю особу — свого знайомого ОСОБА_9 , який є клієнтом ПриватБанку і здійснює грошові перекази на картку отримувача ОСОБА_10 (Вікторівни). Усі перекази здійснено з рахунку одного і того ж платника — ОСОБА_9 з чітким зазначенням цільового призначення: «для ОСОБА_5 і ОСОБА_6 від тата ОСОБА_11 ». Так, 10.04.2026р., 15.05.2026р., 08.06.2026р., 15.06.2026р. ОСОБА_9 надіслано на банківську картку ОСОБА_5 , доньки відповідача, кошти в загальній сумі 20 тисяч гривень. Це беззаперечно підтверджує, що кошти надходять від відповідача через уповноважену ним особу виключно тому, що позивачка відмовляється надати власні реквізити або реквізити дочки. Поведінка позивачки щодо навмисного приховування банківських реквізитів є порушенням інтересів дітей, оскільки ускладнює отримання ними матеріальної підтримки від батька, а також свідчить про штучне створення умов для позбавлення батька його прав щодо дітей. 
Зазначає, що апелянтка критикує суд першої інстанції за те, що він врахував висновок Служби у справах дітей від 12.02.2025 р. про недоцільність позбавлення батьківських прав, водночас, сама посилається на практику Верховного Суду, згідно з якою такий висновок має рекомендаційний характер.
Вважає, що суд першої інстанції діяв у межах своїх повноважень, оскільки норма ч. 6 ст. 19 СК України дозволяє суду відступити від висновку органу опіки лише, якщо він є недостатньо обґрунтованим або суперечить інтересам дитини. У цій справі висновок органу опіки містить обґрунтовані підстави, відповідає зібраним у справі доказам і не суперечить інтересам дітей — принаймні тим, які встановив суд першої інстанції за сукупністю всіх доказів. Суд ухвалив рішення не тільки на основі висновку органу опіки та піклування, а за сукупністю всіх доказів, які є у матеріалах справи. 
Апелянтка посилається на висновки Центру психологічної допомоги «Серденько» від 18.02.2025 р. та стверджує, що суд першої інстанції їх проігнорував. Однак, вважає, що суд дослідив ці докази та дав їм оцінку в сукупності з іншими матеріалами справи. Зазначає, що психологічний стан дітей – наявність тривоги та негативних асоціацій з батьком – є прямим наслідком тривалого формування у дітей негативного образу батька самою позивачкою та особами з її оточення. Подібна поведінка позивачки є порушенням права дітей на спілкування з обома батьками (ст. 153, 157 СК України) і не може бути доказом вини відповідача. Крім того, категорична позиція дітей щодо небажання спілкуватися з батьком, яка сформована в умовах постійного негативного впливу позивачки, не може вважатися вільним волевиявленням відповідно до ст. 171 СК України. Суд першої інстанції обґрунтовано врахував цю обставину при оцінці показань дітей. Принцип найкращих інтересів дитини передбачає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується лише у виключних випадках, коли всі інші засоби захисту інтересів дитини вичерпано або є неефективними. У цій справі жодного виключного випадку не існує. Відповідач матеріально утримує дітей, намагається спілкуватися з ними, не вчиняє щодо них жодних протиправних дій. Позбавлення його батьківських прав не відповідало б інтересам дітей, воно назавжди позбавило б їх юридичного зв`язку з батьком та права знати свого батька у майбутньому, коли вони досягнуть повноліття і зможуть самостійно формувати свої стосунки.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
В засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представника адвокат Денега Д.М. підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.
Представник відповідача адвокат Іванчук Л.Ю. та представник органу опіки та піклування Битківська Д.Є. заперечили доводи апеляційної скарги.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вислухавши доповідь судді, пояснення представників відповідачів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, зважаючи на таке.
Фактичні обставини справи
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвами про народження (т. 1 а.с.18-19).
26 листопада 2021 року позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (т. 1 а.с.17).
ОСОБА_7 , позивачка ОСОБА_12 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_5 проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї (т. 1 а.с.21).
Позивачкою до матеріалів справи долучено виписку з банківського рахунку ОСОБА_3 за 2024-2025 роки, із якого вбачається, що ОСОБА_7 допомагає матеріально ОСОБА_5 , систематично перераховує їй грошові кошти (т. 1 а.с.145-150).
Із психологічної характеристики психоемоційного стану ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за 18 лютого 2025 року вбачається, що в дівчаток наявні негативні переживання та травматичні спогади, пов`язані з батьком ОСОБА_11 (т. 1 а.с.156-168).
Представник відповідача до заперечень долучила копії скірншотів з телефону відповідача, згідно з якими відповідач намагається зв`язатися з доньками, інколи вони йому відповідають.
В 2023 році позивачка вже зверталась з позовом до суду про позбавлення відповідача батьківських прав. 
11 жовтня 2023 року Івано-Франківський міський суд відмовив у задоволенні позову (т.1 а.с.38-42) та зазначив у рішенні, що, на думку суду, та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дітей займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дітей не бажає приймати участі в їх утриманні та вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками, на підтвердження вказаних обставин стороною позивача суду доказів надано не було. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їхньому вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, які залишилися проживати з матір`ю у новій сім`ї. Та обставина, що матеріальним забезпеченням дітей, їхнім вихованням і розвитком займається матір, не свідчить безумовно про те, що батько свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Відповідно до висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т. 1 а.с.194-199), орган опіки та піклування – виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, розглянувши матеріали справ, беручи до уваги рекомендації комісії з питань захисту прав дитини від 12.02.2025 року, з метою забезпечення реалізації прав, свобод та законних інтересів дитини, виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с.194).
Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).
Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21.
Повторна та тривала нездатність виконувати батьківські обов`язки, нехтування ними, призводить до того, що дитина залишається без батьківського піклування, контролю чи допомоги, необхідних для її фізичного чи психічного благополуччя, а умови та причини нездатності виконувати батьківські обов`язки чи їх нехтування неможливо усунути. На підтвердження цього заявником мають бути надані належні, достовірні та достатні докази.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та поведінки учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).
Безперечно, ухилення від виконання батьківських обов`язків може полягати і у пасивній поведінці одного або обох батьків щодо участі у вихованні дітей, але ці обставини мають бути доведені в контексті умислу, спрямованого на невиконання батьківських обов`язків і ухилення від виконання таких.
Позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 щодо його неповнолітніх дітей по своїй суті є розлученням батька з дитиною, оскільки правовими наслідками такого позбавлення є втрата особистих немайнових прав щодо дітей та звільнення від обов`язків щодо їхнього виховання, втрата можливості бути законним представником дітей, а також втрата інших прав, заснованих на спорідненості з дітьми.
Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їхньому вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, які залишилися проживати з матір`ю у новій сім`ї. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між сторонами, місцевий суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.
Однак апеляційний суд не у повній мірі погоджується з такими висновками суду, зважаючи на таке.
Наявні у справі докази, надані стороною позивачки (виписка з банківського рахунку, електронні докази щодо ухилення від вирішення організаційних питань, скріншоти з телефону відповідача, показання свідків) підтверджують пасивну поведінку відповідача та його відстороненість від виховання дітей, однак, зважаючи на конфлікт між позивачкою та відповідачем, вони не доводять, що така поведінка є результатом саме його умисного нехтування своїми обов`язками в такій ступені, що вона (поведінка) не може бути змінена по відношенню до дочок і що зі сторони органу опіки і піклування та Служби у справах дітей вживалися заходи щодо спонукання відповідача до виконання батьківських обов`язків і такі заходи позитивних результатів не дали. Натомість орган опіки та піклування – виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради надав суду висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Вказаний висновок є обґрунтованим та таким, що відповідає найкращим інтересам дітей, оскільки при розгляді питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав, орган опіки та піклування діяв в інтересах дітей та в межах своїх повноважень, передбачених СК України та постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866.
Вказаний висновок підтверджує, що ОСОБА_2 не втратив цікавість до дітей, спілкується періодично з ними, хоча його поведінку можна охарактеризувати як пасивну до часті у вихованні дітей, оскільки він не вживав жодних заходів врегулювання відносин, не звертався до органу опіки і піклування, зокрема, про встановлення графіка спілкування з дітьми тощо. Тому суд правильно погодився із таким висновком органу опіки та піклування.
Також суд обґрунтовано врахував, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка допускається лише тоді, коли інші, менш суворі заходи є неефективними, а також коли це беззаперечно відповідає найкращим інтересам дитини. У цій справі таких обставин не встановлено. Зокрема, не доведено, що позбавлення відповідача батьківських прав призведе до покращення умов життя, розвитку чи виховання дітей, а також не встановлено реальної загрози життю чи здоров`ю дітей з боку батька.
Відповідач жодного разу не притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності за неналежне виконання обов`язків щодо дітей.
Слід прийняти до уваги, що рішенням Івано-Франківської міської ради від 11 жовтня 2023 року у справі №344/4858/23, яке набрало законної сили, не встановлено обставин винної поведінки відповідача, яка б свідчила про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по вихованню дітей. Судом відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю. Таким чином, вказане рішення суду не несе жодного доказового навантаження у цій справі і не підтверджує позовних вимог. Саме о собі подання позову позивачкою у справі №344/4858/23 не дає підстав для задоволення повторного позову про позбавлення батьківських прав, оскільки у первинному позові їй відмовлено у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції допустив грубе порушення та не застосував норму частини 6 статті 19 Сімейного кодексу України, згідно з якою суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим або суперечить інтересам дитини, колегія суддів відхиляє, оскільки суд правильно вважав, що вказаний висновок є обґрунтованим. Крім того, такий висновок органу опіки та піклування має виключно рекомендаційний, дорадчий характер, і підлягає обов`язковій оцінці судом у сукупності з іншими доказами. У цій справі місцевий суд здійснив оцінку вказаного висновку у сукупності з іншими доказами, встановивши відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дітей. З цих підстав колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повністю проігнорував та вибірково оцінив докази у справі (виписку з банківського рахунку, електронні докази щодо ухилення від вирішення організаційних питань, скріншоти з телефону відповідача).
Також не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про те, суд порушив вимоги ст. 89 ЦПК України – дослідження доказів було неповним та необ`єктивним, що призвело до неправильного встановлення обставин справи.
Стороною позивача не доведено також ухилення відповідача від матеріального утримання дітей, тому відповідні доводи апеляційної скарги є безпідставними.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував у своїх рішеннях, що держава має позитивний обов`язок не лише реагувати на порушення прав дітей, а й активно запобігати їм, зокрема через соціальний супровід сімей, належну соціальну допомогу, тобто влада повинна спочатку вживати заходів підтримки сім`ї, а не одразу застосовувати радикальні заходи (рішення ЄСПЛ у справах Савіни проти України, Куцнер проти Німеччини та інші). Інакше це вважається непропорційним втручанням зі сторони держави у сімейне життя.
Водночас, всупереч ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції не звернув уваги на те, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Обов`язки, визначені законом для батьків щодо виховання та розвитку дитини, передбачені положеннями ст.150 СК України. Ці обов`язки тісно переплітаються із правами батьків щодо виховання дитини (ст.151 СК України) і у разі невиконання таких обов`язків і порушення прав як батьків, так і дітей, є застосування механізму забезпечення права дитини на належне батьківське виховання (ст.152 СК України) через систему державного контролю.
Так, виконання обов`язку батьків щодо виховання дитини саме по собі передбачає вжиття активних дій батьками, спрямованих на належне виховання дитини в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї батьківщини, а також піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. 
Слід погодитися з позицією позивачки, що відповідачем не подано доказів вчинення ним жодних активних дій, спрямованих на виконання дітей.
Такими доказами могли б бути звернення до органу опіки і піклування про визначення часу для спілкування з дітьми, про сприяння у можливості надання утримання дітям, звернення до навчальних закладів з метою з`ясування потреб дітей, їх успішності, прийняття участі в організації дозвілля та відпочинку дітей тощо.
Оскільки таких доказів відповідачем суду не надано, то суд дійшов висновку про необхідність застосування до відповідача заходів державного контролю з метою спонукання його до вчинення активних дій, спрямованих на участь у вихованні дітей, що могло б забезпечити як виконання обов`язку батьком щодо участі у вихованні дітей, так і права дітей та батька на спілкування та виховання дітей та підтримання розумних зв`язків між особами, які мають кровне споріднення. 
Слід зауважити, що така мета може бути досягнута за умови, що батько не буде ухилятися від участі у вихованні дітей і вчинятиме активні дії, спрямовані на це.
Встановлені судом обставини вказують на наявність підстав для того, аби попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виконання ним своїх обов`язків щодо виховання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Апеляційний суд звертає увагу на те, що залишення відповідачем ОСОБА_2 поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі № 317/2256/22 від 22 січня 2025 року в справі № 333/8983/23).
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Отже, рішення суду першої інстанції у частині відмови у позбавленні батьківських прав є правильним, а в цілому підлягає зміні. Резолютивну частину рішення слід доповнити попередженням відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Денеги Давида Михайловича задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 березня 2026 року змінити, доповнивши резолютивну частину рішення реченнями такого змісту.
Попередити  ОСОБА_2  про необхідність змінити ставлення до виховання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Покласти на орган опіки та піклування – виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області контроль за виконанням ОСОБА_2 свого батьківського обов`язку щодо неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий        І.О. Максюта
Судді:         В.М. Барков
Л.В. Василишин

Повний текст постанови складено 01 липня 2026 року