ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 706/211/22		
Провадження № 22-ц/821/759/26		
Категорія: 302000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Василенко Л.І., Новікова О.М.
за участю секретаря: Руденко А.О.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 
представник позивача: адвокат Кучер Юлія Вікторівна
відповідачі: Уманська районна державна адміністрація, ОСОБА_2 , Головне управління Держгеокадастру в Черкаській області
представник Сухецької Л.В.: адвокат Задояний Юрій Вікторович
треті особи: Христинівська міська територіальна громада, ОСОБА_3 

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кучер Юлії Вікторівни на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 23 лютого 2024 року (ухваленого під головуванням судді Орендарчука М.П. в приміщенні Христинівського районного суду Черкаської області, повний текст судового рішення складено 05 березня 2024 року) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Уманської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: Христинівська міська територіальна громада, ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення органу державної влади, визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації прав,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Уманської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: Христинівська міська територіальна громада, ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення органу державної влади, визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації прав.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що за рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 29 травня 2002 року про визнання за ОСОБА_1 права на земельну частку (пай) в колективній власності на землю КСП «Хлібороб» с. Велика Севастянівка, правонаступником якого є ПСП «Хлібороб» с. Велика Севастянівка, позивач набула у власність земельну ділянку, площею 2,87 га, право власності на яку підтверджує державний акт на право власності на землю серії ЧР № 127841, виданий 07 червня 2004 року Христинівською РДА на підставі розпорядження від 19 січня 2004 року № 4 і зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 451.
Однак, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не влаштовувало місце розташування земельної ділянки, за її заявою Христинівська РДА здійснила обмін земельних ділянок і на підставі розпорядження від 14 жовтня 2004 року № 168 без складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку, та 19 жовтня 2004 року видала їй державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 177492 площею 1,72 га з кадастровим № 7124681000:03:002:0022, право власності на яку зареєстровано у тій же Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, на право постійного користування землею, договорів оренди землі, у ту ж дату та за тим же 451 номером, як і державний акт на право власності на землю серії ЧР № 127841, виданий 07 червня 2004 року.
Позивачка вказувала, що своє право володіння і користування земельною ділянкою з кадастровим № 7124681000:03:002:0022 передала корпорації «Украгротех», а натомість корпорація дозволила їй використовувати іншу ділянку аналогічної площі.
Внаслідок допущеної у 2006 році посадовими особами відділу земельних ресурсів помилки, на підставі виготовленого проєкта відведення розпорядженням Христинівської РДА № 28 земельна ділянка за номером 515 (згідно схеми поділу) з присвоєним кадастровим № 7124681000:03:002:0003, площею 1,72 га, в адміністративних межах Великосевастянівської сільської ради передана у власність ОСОБА_4 , хоча відповідно до державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯБ № 177492 від 19 жовтня 2004 року власником землі є позивач.
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 , з урахуванням уточненої позовної заяви, просила суд – визнати протиправним та скасувати розпорядження Христинівської районної державної адміністрації (далі – Христинівської РДА) від 20 жовтня 2005 року № 210 «Про надання в приватну власність земель за правом на земельну частку (пай)» в частині передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки за № НОМЕР_1 площею 1,72 га та розпорядження від 08 лютого 2006 року № 28 «Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 20 жовтня 2005 № 210 «Про надання у приватну власність земель за правом на земельну частку (пай)» в частині передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки за № НОМЕР_2 площею 1,72 га;
– визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 626278, що виданий ОСОБА_4 на підставі розпорядження Христинівської РДА від 08 лютого 2006 № 28;
– визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 серпня 2014 року № 3228 на земельну ділянку з кадастровим номером 7124681000:03:002:0003, видане ОСОБА_2 приватним нотаріусом Христинівського районного нотаріального округу Осикою Л. М.;
– скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 1,7174 га кадастровий № 7124681000:03:002:0003;
– залишити земельній ділянці площею 1,72 га, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 177492 від 19 жовтня 2004 року, кадастровий № 7124681000:03:002:0022.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 23 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довела порушення її прав оспорюваним рішенням органу державної влади та виданим на його виконання державним актом про право власності на землю, а також зареєстрованим на його підставі правом власності на земельну ділянку.
ОСОБА_1 не довела, що вона у визначений законодавством спосіб обміняла набуту 07 червня 2004 року внаслідок реалізації права на земельну частку (пай) у власність земельну ділянку площею 2,87 га з кадастровим № 7124681000:03:002:0022 на земельну ділянку площею 1,72 га з таким самим кадастровим номером.
Відомості у Державному земельному кадастрі про земельну ділянку відсутні, як і дані про укладення договору міни за участі позивача.
Натомість суд встановив належне дотримання державними органами процедури передачі спірної земельної ділянки у власність спадкодавцеві ( ОСОБА_4 ) поточного власника ( ОСОБА_2 ).
Також судом встановлено, що строк для звернення з вказаним позовом сплив і підстав для їх поновлення суд не знайшов. Проте, суд не застосував наслідки спливу позовної давності до спірних правовідносин, оскільки в позові відмовив за його безпідставністю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 08 квітня 2024 року, представник ОСОБА_1 – адвокат Кучер Ю.В. вважаючи, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з недотриманням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що позивач правомірно набула у власність спірну земельну ділянку, площею 1,723 га, на підставі розпорядження Христинівської РДА від 14.10.2004 №168, отже укладення з даного приводу договору міни, про що вказав суд першої інстанції, не було необхідним.
Вважає, що суд безпідставно встановив, що розпорядження Христинівської РДА від 14.10.2004 №168 є незаконним, адже такі вимоги не заявлялися та докази з цього приводу суду не подавалися. Позивач не обмінювала спірну земельну ділянку (про що зазначив суд), а набула її у власність за рішення державного органу.
Таким чином у власність спадкодавця відповідача ОСОБА_2 оспорюваним розпорядженням РДА було передано земельну ділянку, яка перебувала у власності позивача з 14 жовтня 2004 року.
При цьому, Христинівським районним відділом земельних ресурсів одній і тій самій земельній ділянці було присвоєно два різні кадастрові номери та, на даний час, кадастровий номер земельної ділянки позивача (вказаний в її державному акті про право власності на землю) присвоєно іншій ділянці, яка не є предметом спору у справі, та належить односельцеві позивача ОСОБА_3 .
Стверджує, що позовну даність позивач не пропустила, оскільки про порушення своїх прав дізналася у 2018 році, коли мала намір скласти заповіт щодо спірного майна.

Відзив на апеляційну скаргу 

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов 06 травня 2024 року, представник ОСОБА_2 - адвокат Барська Т.М. просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що усі висновки суду, зроблені у справі, підтверджуються наданими доказами та зроблені за правильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Постановою Черкаського апеляційного суду від 22 травня 2024 року апеляційну скаргу було задоволено частково, рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 23 лютого 2024 року - скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано розпорядження Христинівської РДА від 20 жовтня 2005 року № 210 «Про надання в приватну власність земель за правом на земельну частку (пай)» в частині передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки за № НОМЕР_1 площею 1,72 га та розпорядження від 08 лютого 2006 року № 28 «Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 20 жовтня 2005 року № 210 «Про надання у приватну власність земель за правом на земельну частку (пай)» в частині передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки за № НОМЕР_2 площею 1,72 га.
Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 626278, що виданий ОСОБА_4 на підставі розпорядження Христинівської РДА від 08 лютого 2006 року № 28.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 серпня 2014 року № 3228 на земельну ділянку з кадастровим номером 7124681000:03:002:0003, видане ОСОБА_2 приватним нотаріусом Христинівського районного нотаріального округу Осикою Л. М.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
У червні 2024 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Черкаського апеляційного суду від 22 травня 2024 року.
Постановою Верховного Суду від 21 січня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Черкаського апеляційного суду від 22 травня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Матеріали цивільної справи № 706/211/22 разом з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Кучер Ю.В. на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 23 лютого 2024 року надійшли до Черкаського апеляційного суду 13 лютого 2026 року.
За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи визначено головуючого суддю (суддю- доповідача) Карпенко О.В. та суддів: Новікова О.М., Василенко Л.І.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кучер Ю.В. на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 23 лютого 2024 року прийнято до провадження та призначено розгляд апеляційної скарги на 19 березня 2026 року.

Фактичні обставини справи 

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 29 травня 2002 року у справі № 2-483-02 за ОСОБА_1 визнано право на земельну частку (пай) в колективній власності на землю КСП «Хлібороб» с. Велика Севастянівка Христинівського району, правонаступником якого є ПСП «Хлібороб» с. Велика Севастянівка Христинівського району, та зобов`язано Христинівську РДА видати на її ім`я сертифікат єдиного в Україні зразка і забезпечити його належну реєстрацію.
Згідно з розпорядженням Христинівської РДА від 19 січня 2004 року № 4 ОСОБА_1 , як особі, за якою рішенням суду визнано право на земельну частку (пай), передано у приватну власність земельну ділянку № НОМЕР_3 площею 2,87 га. Земельна ділянка № НОМЕР_3 площею 2,87 га у власність ОСОБА_1 передана на підставі проєкта відведення та матеріалів щодо передачі громадянам у приватну власність земельних ділянок (т. 1 а. с. 22).
Право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 2,87 га з кадастровим № 7124681000:03:002:0022 підтверджувалось державним актом на право власності на землю серії ЧР № 127841, що виданий 07 червня 2004 року Христинівською РДА на підставі розпорядження від 19 січня 2004 року № 4 і зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 451 (т. 1 а. с. 24, 25).
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не влаштовувало місце розташування земельної ділянки, 13 вересня 2004 року вона звернулась до Христинівської РДА з заявою, в якій просила зробити обмін земельної ділянки (паю) (т. 1 а. с. 26).
Розпорядженням Христинівської РДА від 14 жовтня 2004 року № 168 земельну ділянку площею 2,87 га, розміщену в адміністративних одиницях Великосевастянівської сільської ради, надану за розпорядженням голови РДА від 19 січня 2004 року № 4 «Про надання у приватну власність земель за правом на земельну частку (пай)» і підтверджену державним актом на право приватної власності на землю (серія ЧР № 127841 від 07 червня 2004 року, із приватної власності ОСОБА_1 , жительки АДРЕСА_1 , вилучено.
Водночас, цим же розпорядженням Христинівська РДА вирішила із земель резервного фонду Великосевастянівської сільської ради надати у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,72 га за номером схеми поділу 515; районному відділу земельних ресурсів РДА доручила оформити документацію про вилучення державного акта на право приватної власності на землю, а проєктній організації – дозволила заповнити бланки державних актів на право приватної власності на землю; позицію «8. ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , 501, 2,87» додатку до розпорядження голови РДА від 19 січня 2004 року № 4 розпорядженням № 168 визнано такою, що втратила чинність (т. 1 а. с. 29, 30).
Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 177492 від 19 жовтня 2004 року, що виданий відповідно до розпорядження РДА від 14 жовтня 2004 року № 168, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 1,72 га з кадастровим № 7124681000:03:002:0022 (т. 1 а. с. 32, 33).
Доказів реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим № 7124681000:03:002:0022 площею 1,72 га та відомостей про надання уповноваженим органом ОСОБА_1 дозволу на виготовлення технічної документації щодо цієї земельної ділянки, суду не надано.
Відповідно до повідомлення відділу у Христинівському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 02 грудня 2020 року технічна документація із складання державного акта на право приватної власності на землю (кадастровий № 7124681000:03:002:0022) громадянці ОСОБА_1 із земель резервного фонду на території Великосевастянівської сільської ради Христинівського району у місцевому фонді документації із землеустрою відсутня (т. 1 а. с. 34).
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 22 червня 2007 року та державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 628238 від 05 березня 2008 року після смерті гр. ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 успадкував земельну ділянку розміром 2,33 га, яка розташована на території Великосевастянівської сільської ради і має кадастровий № 7124681000:03:002:0022 (т. 1 а. с. 46-48).
Земельна ділянка з кадастровим № 7124681000:03:002:0022 зареєстрована у Державному земельному кадастрі як власність ОСОБА_3 на підставі державного акта від 05 березня 2008 року ЯЕ № 628238, свідоцтва про право на спадщину від 22 червня 2007 року № 1937 та технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 19 грудня 2013 року ПП «Земекспертцентр» (т. 1 а. с. 53).
Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області за наслідками розгляду звернень ОСОБА_1 інформувало останню про те, що земельну ділянку площею 2,87 га за № НОМЕР_3 запроєктовано відповідно проєкта організації території земель резервного фонду Великосевастянівської сільської ради Христинівського району ТОВ «Геоприват». Ця земельна ділянка вилучена з власності ОСОБА_1 у зв`язку з добровільною відмовою від неї. Технічна документація зі складання державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_1 із земель резервного фонду на території Великосевастянівської сільської ради Христинівського району у місцевому фонді документації відділу відсутня, зберігається тільки державний акт на земельну ділянку площею 1,72 га серії ЯБ № 177492, кадастровий № 7124681000:03:002:0022.
Відповідно до витягу з рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 10 грудня 2003 року за ОСОБА_4 визнано право на земельну частку (пай) із резервного фонду Великосевастянівської сільської ради (т. 1 а. с. 124).
Розпорядженням Христинівської РДА від 08 квітня 2004 року № 52 ОСОБА_4 наданий дозвіл на розробку проєктів відведення земельних ділянок у приватну власність за правом на земельну частку (пай) (т. 1 а. с. 125).
20 жовтня 2005 року Христинівська РДА, розглянувши технічну документацію зі складання державних актів на право приватної власності на землю, клопотання районного відділу земельних ресурсів та відповідні заяви громадян, передала у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку за номером НОМЕР_1 площею 1,72 га, про що прийняла розпорядження № 210 (т. 1 а. с. 126).
ОСОБА_4 згідно з розпорядженням Христинівської РДА від 08 лютого 2006 року № 28 земельну ділянку площею 1,72 га за № 15 замінено на земельну ділянку площею 1,72 га за номером схеми поділу 515 із земель резервного фонду. Технічна документація із складання державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_4 із земель резервного фонду на території Великосевастянівської сільської ради Христинівського району у місцевому фонді документації відділу відсутня. Відомості про земельну ділянку з кадастровим № 7124681000:03:002:0003 перенесені до Державного земельного кадастру відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» (т. 1 а. с. 54-57, 62).
Цим розпорядженням Христинівська РДА до розпорядження від 20 жовтня 2005 року № 210 внесла зміни та визначила, що у власність ОСОБА_4 передається земельна ділянка за номером НОМЕР_2 площею 1,72 га (т. 1 а. с. 127).
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 13 серпня 2014 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 серпня 2014 року, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно власником земельної ділянки площею 1,7174 га з кадастровим № 7124681000:03:002:0003 є ОСОБА_2 . Підставою для реєстрації прав власності було свідоцтво про право на спадщину від 13 серпня 2014 року № 3228 (т. 1 а. с. 80-82, 83-86).
Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 06 серпня 2014 року підтвердив, що земельна ділянка площею 1,7174 га з кадастровим № 7124681000:03:002:0003 зареєстрована в земельному кадастрі 06 вересня 2006 року за власником ОСОБА_4 на підставі державного акта від 06 вересня 2006 року ЯГ № 626278. Державна реєстрація земельної ділянки здійснена на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 06 лютого 2006 року, що виготовлена Христинівським РВВ ЧРФ ДП «Центр ДЗК» (т. 1 а. с. 69, 70).
Відповідно до витягу з договору оренди землі (т. 1 а. с. 125, 126) та інформації відділу у Христинівському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, 06 червня 2012 року ОСОБА_4 і корпорація «Украгротех» уклали договір оренди землі, за умовами якого успадкована ОСОБА_2 земельна ділянка площею 1,72 га з кадастровим № 7124681000:03:002:0003 передана у володіння і користування корпорації, як її орендаря, і цей договір зареєстрований в Христинівському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинений запис від 06 червня 2012 року за № 712468104001294.
18 січня 2018 року Христинівська РДА на звернення ОСОБА_1 повідомила, що земельну ділянку площею 2,87 га в адміністративних межах Великосевастянівської сільської ради з її власності вилучено, а земельну ділянку № НОМЕР_2 згідно зі схемою поділу передано у приватну власність ОСОБА_4 . Помилка трапилась з вини посадових осіб відділу земельних ресурсів, які надали хибну інформацію щодо нумерації земельних ділянок, які передавались у приватну власність (т. 1 а. с. 40, 41).

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Кучер Ю.В. не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 76-82 ЦПК.
Згідно пункту 81 Постанови Великої Палата Верховного суду від 18.03.2020 року по справі №129/1033/13-ц принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов?язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (ч. 4 ст. 373 ЦК України).
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Право власності на землю – це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частини перша, друга статті 78 ЗК України, тут і далі у редакції, чинній на момент отримання позивачем земельної ділянки у власність).
Відповідно до частини першої та п`ятої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (частина перша статті 125 ЗК України).
У статті 126 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.
Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).
У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).
Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом.
Дана справа розглядалась судами неодноразово.
Так, постановою Верховного Суду від 21 січня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Черкаського апеляційного суду від 22 травня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції, встановивши, що виділення спірної земельної ділянки у власність іншій особі є неправомірним, оскільки державний акт, на підставі якого позивач є власником наданої їй у власність земельної ділянки, є чинним, а також державна реєстрація спірної земельної ділянки на ім`я померлої ОСОБА_4 проведена без урахування того, що на той час вказана земельна ділянка не була вільна, так як перебувала у приватній власності позивача, а тому здійснення її державної реєстрації на ім`я іншої особи є неправомірним та порушує гарантоване Конституцією України право власності позивача. Проте, апеляційний суд ухвалив судове рішення, не перевіривши та не надавши належну оцінку щодо добросовісності/недобросовісності набувача ОСОБА_2 та справедливого балансу між сторонами. Вказав, що апеляційний суд повинен був дати оцінку на предмет пропорційності втручання у право власності ОСОБА_2 (спадкоємець ОСОБА_4 ) у зв`язку із встановленням того факту, що Христинівська РДА у визначений законом спосіб послідовно вчиняла дії шляхом видання розпорядчих актів щодо передання у власність ОСОБА_4 спірної земельної ділянки. Однак потім констатувала, що ці дії вчинено помилково, з вини посадових осіб відділу земельних ресурсів, які надали хибну інформацію щодо нумерації земельних ділянок, які вже передано у приватну власність інших осіб. Суд не звернув уваги на аргументи відповідачки про те, що позбавлення її права власності на спірну земельну ділянку, якою вона володіє з 2006 року, на користь позивачки, яка має законний інтерес щодо цієї земельної ділянки, спричинено неправомірними діями органів державної влади та є для неї надмірним тягарем. Також Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції не навів обґрунтування, яке б доводило існування особливих та непереборних обставин для виправдання необхідності позбавлення ОСОБА_2 права власності на майно через 17 років відкритого володіння ним.
Крім того, суд касаційної інстанціїзауважив, що при новому розгляді справи апеляційному суду у разі, якщо суд зробить висновок про обґрунтованість позову, слід вирішити питання щодо позовної давності, перевіривши та надавши оцінку доводам сторін з цього приводу.
З викладеного слідує, що при новому розгляді справи суду апеляційної інстанції слід дослідити та встановити добросовісність/недобросовісність відповідача, а також дати оцінку на предмет пропорційності втручання у право власності ОСОБА_2 та дотримання справедливого балансу між сторонами.
Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми:
(1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер;
(2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями;
(3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах.
Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Також колегія суддів враховує, що критеріями сумісності заходу втручання у право власності із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є такі обставини:
- чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі. Тобто втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції є, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. Водночас відсутність такого порушення є тоді, коли дотримані всі три критерії.

Отже, повинне існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Добросовісність та недобросовісність характеризують насамперед ступінь обізнаності набувача про правомірність набуття майна в особи, яка немає права на його відчуження. Водночас така категорія як "добросовісність", яка належить до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), не може тлумачитися або застосовуватися формально, ґрунтуватися на припущеннях.
Добросовісність набувача презюмується, тобто набувач буде вважатися добросовісним доки не буде доведено протилежне. Добросовісність дій набувача визначається судом у кожному конкретному випадку.
Суд зазначає, що поширеним є підхід, відповідно до якого добросовісним набувачем є особа, яка в момент набуття майна не знала і не могла знати, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Натомість недобросовісний набувач на момент відчуження спірного майна достеменно знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на момент її відчуження не має права.
Основними критеріями, які визначають добросовісність/недобросовісність набувача майна є такі категорії, як "знав/не знав", "міг знати/не міг знати".
За загальним правилом, під поняттям "знав" необхідно розуміти не лише безпосередню обізнаність особи в тому, що вона набуває майно в суб`єкта, який не наділений правом на його відчуження, а й водночас усвідомлення факту порушення своїми діями прав іншої особи. Що ж до поняття "міг знати", то воно характеризує недобросовісність того володільця (набувача), який хоч і не був безпосередньо інформований про відсутність у відчужувача права на відчуження майна, але, проявивши принаймні розумну обачність, міг знати про це.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі №725/1824/20 (провадження № 61-15705св21) зроблено висновок про те, що конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.
Матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, що відповідно до витягу з рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 10 грудня 2003 року за ОСОБА_4 визнано право на земельну частку (пай) із резервного фонду Великосевастянівської сільської ради (т. 1 а. с. 124).
Розпорядженням Христинівської РДА від 08 квітня 2004 року № 52 ОСОБА_4 наданий дозвіл на розробку проєктів відведення земельних ділянок у приватну власність за правом на земельну частку (пай) (т. 1 а. с. 125).
20 жовтня 2005 року Христинівська РДА, розглянувши технічну документацію зі складання державних актів на право приватної власності на землю, клопотання районного відділу земельних ресурсів та відповідні заяви громадян, передала у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку за номером НОМЕР_1 площею 1,72 га, про що прийняла розпорядження № 210 (т. 1 а. с. 126).
ОСОБА_4 згідно з розпорядженням Христинівської РДА від 08 лютого 2006 року № 28 земельну ділянку площею 1,72 га за № 15 замінено на земельну ділянку площею 1,72 га за номером схеми поділу 515 із земель резервного фонду. Технічна документація із складання державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_4 із земель резервного фонду на території Великосевастянівської сільської ради Христинівського району у місцевому фонді документації відділу відсутня. Відомості про земельну ділянку з кадастровим № 7124681000:03:002:0003 перенесені до Державного земельного кадастру відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» (т. 1 а. с. 54-57, 62).
Цим розпорядженням Христинівська РДА до розпорядження від 20 жовтня 2005 року № 210 внесла зміни та визначила, що у власність ОСОБА_4 передається земельна ділянка за номером НОМЕР_2 площею 1,72 га (т. 1 а. с. 127).
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 13 серпня 2014 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 серпня 2014 року, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно власником земельної ділянки площею 1,7174 га з кадастровим № 7124681000:03:002:0003 є ОСОБА_2 . Підставою для реєстрації прав власності було свідоцтво про право на спадщину від 13 серпня 2014 року № 3228 (т. 1 а. с. 80-82, 83-86).
Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 06 серпня 2014 року підтвердив, що земельна ділянка площею 1,7174 га з кадастровим № 7124681000:03:002:0003 зареєстрована в земельному кадастрі 06 вересня 2006 року за власником ОСОБА_4 на підставі державного акта від 06 вересня 2006 року ЯГ № 626278. Державна реєстрація земельної ділянки здійснена на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 06 лютого 2006 року, що виготовлена Христинівським РВВ ЧРФ ДП «Центр ДЗК» (т. 1 а. с. 69, 70).
Відповідно до витягу з договору оренди землі (т. 1 а. с. 125, 126) та інформації відділу у Христинівському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, 06 червня 2012 року ОСОБА_4 і корпорація «Украгротех» уклали договір оренди землі, за умовами якого успадкована ОСОБА_2 земельна ділянка площею 1,72 га з кадастровим № 7124681000:03:002:0003 передана у володіння і користування корпорації, як її орендаря, і цей договір зареєстрований в Христинівському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинений запис від 06 червня 2012 року за № 712468104001294.
З викладеного слідує, що ОСОБА_4 , набуваючи безоплатно у власність земельну ділянку, діяла добросовісно та правомірно очікувала, що матиме змогу мирно нею володіти та розпоряджатися. Будь-які відомості про те, що об`єктивно ОСОБА_4 могла знати чи знала про те, що спірна земельна ділянка попередньо вже була надана Христинівською РДА у власність ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.
Колегія суддів зважає на те, що в даному випадку мало місце порушення Христинівською РДА «принципу належного урядування», що полягає в недотриманні встановлених самою державою процедур, та не може бути підставою для позбавлення особи прав на майно, що було отримано в результаті відповідних порушень з боку державних органів. Виходячи зі змісту позову - саме внаслідок порушення посадових осіб відділу земельних ресурсів відповідних вимог закону спірна земельна ділянка була безоплатно передана у власність ОСОБА_4 .
Така обставина встановлена судом та не заперечується самою Христинівською РДА, яка 18 січня 2018 року на звернення ОСОБА_1 повідомила, що земельну ділянку площею 2,87 га в адміністративних межах Великосевастянівської сільської ради з її власності вилучено, а земельну ділянку № НОМЕР_2 згідно зі схемою поділу передано у приватну власність ОСОБА_4 . Помилка трапилась з вини посадових осіб відділу земельних ресурсів, які надали хибну інформацію щодо нумерації земельних ділянок, які передавались у приватну власність (т. 1 а. с. 40, 41).
Також апеляційний суд акцентує увагу, що необхідність виправити стару «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, добросовісно набуте особою, яка покладалася на законність дій державного органу влади. Ризик будь-якої помилки державного органу влади має покладатися на саму державу і помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавлених осіб. У контексті скасування помилково наданого права власності принцип належного урядування може не лише покладати на органи влади обов`язок діяти невідкладно при виправленні своєї помилки, але й може також вимагати виплати колишньому добросовісному власнику належної компенсації або іншого виду відповідного відшкодування (див. рішення у справі "МПП "Фортеця" проти України" від 11.06.2020);
У контексті наведеного слідує висновок про те, що ні ОСОБА_4 ні, тим паче, її спадкоємець ОСОБА_2 жодним чином не порушили права та інтереси ОСОБА_1 , а тому колегія суддів констатує неможливість позбавлення права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, оскільки за обставин вказаної справи, ОСОБА_2 (спадкодавцем якої є ОСОБА_4 ) є добросовісним власником спірної земельної ділянки, право на яку зареєстровано у визначений законом спосіб та яка відкрито, вільно та безперервно володіла нею протягом 17 років та продовжує нею володіти, а тому задоволення позову у цій справі матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Апеляційний суд відхиляє доводи сторони позивача, що втручання у права відповідача не становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, за обставин цієї справи, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. 
Враховуючи, що суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому питання щодо позовної давності не вирішується.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
На підставі статті 375 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 374,375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кучер Юлії Вікторівни – залишити без задоволення.
Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 23 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Уманської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: Христинівська міська територіальна громада, ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення органу державної влади, визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації прав – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча      О.В. Карпенко

Судді    Л.І. Василенко

О.М. Новіков

/повний текст постанови суду складено 01 травня 2026 року/