ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
07.05.2026	Справа № 910/1167/26	

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу
за позовом Керівника Дубенської окружної прокуратури Рівненської області в інтересах держави в особі 
1) Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області 
2) Державної екологічна інспекція Поліського округу 
до 1) Рівненської обласної ради 
2) Державного агентства лісових ресурсів України 
3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Мисливсько-рибальський клуб "Єгер" 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в особі філії "Поліський лісовий офіс" 
про визнання незаконним рішення, визнання недійсним договору та зобов`язання звільнити мисливські угіддя
Представники сторін 
від прокурора: Биховцова О.А
від позивача-1: не з`явились
від позивача-2: не з`явились
від відповідача-1: Навроцький Е.А.
від відповідача-2: Чернишенко А.М.
від відповідача-3: Багацький Є.Г.
від третьої особи: не з`явились
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
05.02.2026 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Керівника Дубенської окружної прокуратури Рівненської області в інтересах держави в особі Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області та Державної екологічна інспекція Поліського округу з вимогами до Рівненської обласної ради, Державного агентства лісових ресурсів України та Товариства з обмеженою відповідальністю "Мисливсько-рибальський клуб "Єгер" про: 
- визнання незаконним рішення Рівненської обласної ради від 26.04.2024 № 912 "Про надання у користування мисливських угідь Товариству з обмеженою відповідальністю "Мисливсько-рибальський клуб "Єгер" в частині надання у користування Товариству з обмеженою відповідальністю "Мисливсько-рибальський клуб "Єгер" об`єкту природо-заповідного фонду ботанічного заказника місцевого значення "Михайлівський", площею 199,8 га;
- визнання недійсним договору № 183 про умови ведення мисливського господарства, укладеного 12.06.2024 між Державним агентством лісових ресурсів України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мисливсько-рибальський клуб "Єгер", в частині надання у користування Товариству з обмеженою відповідальністю "Мисливсько-рибальський клуб "Єгер" об`єкту природо-заповідного фонду ботанічного заказника місцевого значення "Михайлівський", площею 199,8 га, що знаходиться у кварталах 104, 105, кварталі 106 виділах 1-18, 33-35 Радивилівського лісництва;
- зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Мисливсько рибальський клуб "Єгер" звільнити мисливські угіддя площею 199,8 га, що знаходиться у кварталах 104, 105, кварталі 106 виділах 1-18, 33-35 Радивилівського лісництва (на даний час – філії "Поліський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України").
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення законодавства у сфері лісового та мисливського господарства, на підставі рішення Рівненської обласної ради від 26.04.2024 № 912 "Про надання у користування мисливських угідь Товариству з обмеженою відповідальністю "Мисливсько-рибальський клуб "Єгер" відбулась передача у користування відповідачу-3 об`єкта природно-заповідного фонду ботанічного заказника місцевого значення "Михайлівський" площею 199,8 га, що є порушенням вимог природоохоронного законодавства, зокрема, статті 9 Закону України Про природно-заповідний фонд України.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2026 відкрито провадження у справі № 910/1167/26, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.03.2026, а також залучено до участі у справі Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в особі філії "Поліський лісовий офіс" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів.
17.02.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача-3 надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді.
20.02.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву.
23.02.2026 до Господарського суду міста Києва від третьої особи надійшли пояснення.
23.02.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача-3 надійшов відзив.
25.02.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву.
05.03.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
06.03.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача-3 надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
12.03.2026 до Господарського суду міста Києва від прокуратури надійшли відповіді на відзиви та заперечення на пояснення третьої особи.
13.03.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача-3 надійшло клопотання про долучення доказів.
13.03.2026 Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшло клопотання про залишення позову без розгляду.
В підготовчому засіданні 16.03.2026 оголошено перерву до 06.04.2026.
27.03.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
31.03.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача-3 надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2026 суд, в порядку статті 120 Господарського процесуального кодексу України, повідомив учасників судового процесу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 07.05.2026.
29.04.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача-3 надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
30.04.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
07.05.2026 до Господарського суду міста Києва від прокуратури надійшли додаткові пояснення у справі.
Представники позивачів в судове засідання 07.05.2026 не з`явились, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про місце, час та дату проведення судового засідання були повідомлені належним чином.
В судове засідання з`явились представники прокуратури та відповідачів та надали пояснення по суті спору. Прокурор в повному обсязі підтримав заявлені вимоги та просить суд їх задовольнити. Представники відповідачів надали пояснення, відповідно до яких заперечують проти заявлених позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, та просять суд відмовити в задоволенні позову.
У судовому засіданні 07.05.2026 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Заслухавши пояснення представників учасників справи та розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Рівненської обласної ради від 26.04.2024 № 912 Товариству з обмеженою відповідальністю "Мисливсько-рибальський клуб "Єгер" (відповідач-3 у справі) надано у користування строком на 35 років мисливські угіддя для ведення мисливського господарства загальною площею 7 038,5 га за рахунок земель лісогосподарського призначення філії "Дубенське лісове господарство" Державного підприємства "Ліси України", а саме:– Крупецького лісництва (квартали 1-7, 10-16, 26-31, 35-40, 49-51, 62, 63 (виділи 1-10; 12-14), 64-65, 76-77, 81 (виділи 1-11; 13-19), 82-88, 124) загальною площею – 2 452,0 га;– Радивилівського лісництва (квартали 89-90, 91 (виділи 1-8; 12-16), 92-110, 111 (виділи 1-6; 8-12; 14-34), 112-118, 119 (виділи 1-17; 20-34), 120-123, 125-126) загальною площею – 2 190,4 га;– Сестрятинського лісництва (квартали 8-9, 17-25, 32-34, 41-45, 46 (виділи 1 18; 21-37), 47 (виділи 1-5; 7-17), 48, 52-61, 66-75, 78-80) загальною площею – 2 396,1 га. 
На підставі вказаного рішення між Державним агентством лісових ресурсів України (відповідач-2 у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мисливсько-рибальський клуб "Єгер"12.06.2024 укладено договір № 183 про умови ведення мисливського господарства.
В обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор зазначає, що до складу мисливських угідь передано об`єкт природо заповідного фонду ботанічний заказник місцевого значення "Михайлівський" площею 199,8 га, що знаходиться у кварталах 104, 105, кварталі 106 виділах 1-18, 33-35 Радивилівського лісництва, у зв`язку з цим, рішення обласної ради підлягає визнанню судом незаконним, договір про умови ведення мисливського господарства – недійсним в частині, а спірна територія в межах заказника місцевого значення "Михайлівський", площею 199,8 га, підлягає звільненню з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "Мисливсько-рибальський клуб "Єгер".
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги прокурора не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Згідно статті 131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Виходячи з вимог пунктів 1, 2 частини 1 статті 3 Закону України "Про прокуратуру", діяльність органів прокуратури ґрунтується на засадах верховенства права та законності.
Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.
Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).
Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Відтак, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає суду підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
При цьому суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", землі та інші природні ресурси, надані національним природним паркам, є власністю Українського народу. 
Створення об`єктів природно-заповідного фонду є питанням загальносуспільного та загальнодержавного значення, а також одним зі способів вирішення основних глобальних та цивілізаційних викликів, які стоять сьогодні перед усім людством. Приватний інтерес (право на полювання, право на зайняття підприємницькою діяльністю, право на отримання у користування або власність чи розпорядження земельну ділянку), за загальним правилом, повинен поступатися суспільному інтересу та відповідному обов`язку кожного захищати і відтворювати об`єкти природи та живого світу.
Захист навколишнього природного середовища є не лише обов`язком кожного, як це передбачено ст. 66 Конституції України, а й обов`язком публічної влади, яка має вживати передбачених законом заходів для охорони, захисту, збереження і відтворення природних видів рослинного і тваринного світу, об`єктів і земель природно-заповідного фонду. Тобто на державу покладається позитивний обов`язок щодо забезпечення належного функціонування природних екосистем. 
Позитивні зобов`язання держави у сфері охорони навколишнього природного середовища закріплені у статті 50 Конституції України, статтях 10, 11 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", Законі України "Про Основні засади (стратегію) державної екологічної політики України на період до 2030 року" та інших нормативно-правових актах. Незважаючи на те, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод без посередньо не закріплює право на безпечне довкілля, питання його захисту та вплив екологічних факторів на людину все частіше стають предметом розгляду Європейським судом з прав людини, у тому числі й у справах проти України.
Відповідно до пункту а) частини 1 статті 15 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території і в межах своєї компетенції, зокрема забезпечують реалізацію екологічної політики України, екологічних прав громадян. 
Згідно з положеннями статті 19 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" виконавчі органи сільських, селищних, міських рад у галузі охорони навколишнього природного середовища в межах своєї компетенції приймають рішення про організацію територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення. 
Частиною 1 статті 35 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" визначено, що державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища. 
Державному контролю підлягають використання і охорона земель, надр, поверхневих і підземних вод, атмосферного повітря, лісів та іншої рослинності, тваринного світу, морського середовища та природних ресурсів територіальних вод, континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони України, природних територій та об`єктів, що підлягають особливій охороні, стан навколишнього природного середовища, а також дотримання заходів біологічної і генетичної безпеки щодо біологічних об`єктів навколишнього природного середовища при створенні, дослідженні та практичному використанні генетично модифікованих організмів у відкритій системі та додержання операторами вимог законодавства у сфері реєстрації викидів та перенесення забруднювачів і відходів (частини 2 статті 35 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища"). 
Відповідно до частин 1, 3 статті 140, статті 145 Конституції України, в Україні місцеве самоврядування є правом територіальної громади (жителів села, селища та міста) самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України; місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. 
Стаття 15 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" наголошує на тому, що місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території та здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Радивилівська міська рада є представницьким органом Радивилівської територіальної громади, який зобов`язаний здійснювати захист інтересів та екологічних прав територіальної громади.
Дубенської окружної прокуратури Рівненської області листом від 09.01.2026 № 51/1-32вих-26 повідомлено орган місцевого самоврядування про виявленні порушення, а також про необхідність вжиття заходів для усунення порушень. 
Радивилівська міська рада листом від 26.01.2026 поінформувала прокуратуру, що міською радою заходи реагування за вказаним фактом порушення вимог природоохоронного законодавства не вживалися.
Крім того, правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб, права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначені Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".
Згідно частини 1 статті 62 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" державний контроль за додержанням режиму територій та об`єктів природно-заповідного фонду здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів, посадовими особами служби державної охорони природно заповідного фонду України та іншими уповноваженими законом державними органами.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 275 від 19.04.2017 зі змінами, Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. 
Відповідно до Положення про Державну екологічну інспекцію Поліського округу, затвердженого наказом Державної екологічної інспекції України від № 32 від 20.02.2023 (нова редакція), Державна екологічна інспекція Поліського округу 29 (далі - Інспекція) є міжрегіональним територіальним органом Держекоінспекції та їй підпорядковується. Повноваження Інспекції поширюються на територію Житомирської та Рівненської областей. 
Інспекція здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням територіальними органами центральних органів виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства, зокрема: під час ведення мисливського господарства та здійснення полювання; про охорону і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, зокрема щодо додержання режиму територій та об`єктів природно-заповідного фонду; наявності лімітів і дозволів на спеціальне використання природних ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду та дотримання їх обсягів, відтворення природних ресурсів на території природно-заповідного фонду. Інспекція проводить перевірки (у тому числі документальні) із застосуванням інструментально лабораторного контролю, складає відповідно до законодавства акти за результатами здійснення державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства з питань, що належать до її компетенції, надає обов`язкові до виконання приписи щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства та здійснює контроль за їх виконанням і здійснює лабораторні вимірювання (випробування) (п. 3 розділу ІІ Положення).
Дубенською окружною прокуратурою листом від 09.01.2026 № 51/1-31вих-26 повідомлено Державну екологічну інспекцію Поліського округу про виявлені порушення вимог природоохоронного законодавства та з`ясовано питання щодо реалізації наданих законом повноважень у сфері використання об`єкту природно-заповідного фонду, проведених та запланованих перевірок, намірів на відповідне судове реагування.
Державною екологічною інспекцією Поліського округу листом від 23.01.2026 повідомлено, що заходи реагування екологічною інспекцією за вказаним фактом не вживалися.
Оскільки впродовж розумного строку Радивилівською міською радою не було здійснено заходів щодо захисту прав та законних інтересів територіальної громади, а Державною екологічною інспекцією у Рівненській області – дотримання природоохоронного законодавства, вказане, у відповідності до статті 23 Закону України "Про прокуратуру", є підставою для вжиття прокурором заходів представницького характеру та пред`явлення відповідного позову.
Таким чином, суд вважає, що прокурор, звертаючись з даним позовом до суду, зазначив підстави для представництва інтересів держави в особі Радивилівською міською радою та Державної екологічної інспекції у Вінницькій області, підтвердив їх наявність та дотримався вимог Закону України "Про прокуратуру" та Господарського процесуального кодексу України.
Щодо позовної вимоги прокурора про визнання незаконним рішення Рівненської обласної ради від 26.04.2024 № 912 "Про надання у користування мисливських угідь Товариству з обмеженою відповідальністю "Мисливсько-рибальський клуб "Єгер" в частині надання у користування Товариству з обмеженою відповідальністю "Мисливсько-рибальський клуб "Єгер" об`єкту природо-заповідного фонду ботанічного заказника місцевого значення "Михайлівський", площею 199,8 га, суд зазначає наступне.
У пункті 8.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, зроблено правовий висновок про те, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою (подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20.
За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, якщо рішення органу державної влади, місцевого самоврядування виконане, вимога про визнання такого рішення недійсним не відповідає належному способу захисту, бо її задоволення не призводить до відновлення прав позивача. При цьому, якщо таке рішення не відповідає закону, воно не створює тих наслідків, на які спрямоване. Тому відсутня необхідність оскаржувати таке рішення - позивач може обґрунтовувати свої вимоги, зокрема, незаконністю такого рішення (пункт 4.50 постанови Верховного Суду від 23.10.2024 у справі № 910/9933/20).
Суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109)).
Оскільки на підставі рішення Рівненської обласної ради від 26.04.2024 № 912 укладено договір № 183 про умови ведення мисливського господарства, укладеного 12.06.2024 між Державним агентством лісових ресурсів України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мисливсько-рибальський клуб "Єгер", то зазначене рішення в частині передачі у користування Товариству з обмеженою відповідальністю "Мисливсько-рибальський клуб "Єгер" об`єкту природо-заповідного фонду ботанічного заказника місцевого значення "Михайлівський", площею 199,8 га, що знаходиться у кварталах 104, 105, кварталі 106 виділах 1-18, 33-35 Радивилівського лісництва, вичерпало свою дію виконанням. Визнання незаконним такого рішення не може забезпечити ефективного захисту прав територіальної громади, оскільки вимагає спростування в судовому порядку законності укладення таких договорів та повернення набутого за договорами (за наявності підстав).
Подібний правовий висновок викладено у пункті 8.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункті 6.7 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2026 у справі № 910/8100/24, який враховується колегією суддів під час розгляду справи.
Обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (пункт 127).
Таким чином, обраний прокурором спосіб захисту щодо визнання незаконним рішення Рівненської обласної ради від 26.04.2024 № 912 (у певній частині, зазначеній у позові) не є належним та ефективним способом захисту прав, що є підставою для відмови у задоволенні такої позовної вимоги.
Оскільки звернення до суду із застосуванням неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови в позові, тому вимоги Керівника Дубенської окружної прокуратури Рівненської області про визнання незаконним рішення Рівненської обласної ради від 26.04.2024 № 912 "Про надання у користування мисливських угідь Товариству з обмеженою відповідальністю "Мисливсько-рибальський клуб "Єгер" в частині надання у користування Товариству з обмеженою відповідальністю "Мисливсько-рибальський клуб "Єгер" об`єкту природо-заповідного фонду ботанічного заказника місцевого значення "Михайлівський", площею 199,8 га, не підлягають задоволенню.
Щодо заявленої прокурором вимоги про визнання недійсним договору № 183 про умови ведення мисливського господарства, укладеного 12.06.2024 між Державним агентством лісових ресурсів України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мисливсько-рибальський клуб "Єгер", в частині надання у користування Товариству з обмеженою відповідальністю "Мисливсько-рибальський клуб "Єгер" об`єкту природо-заповідного фонду ботанічного заказника місцевого значення "Михайлівський", площею 199,8 га, що знаходиться у кварталах 104, 105, кварталі 106 виділах 1-18, 33-35 Радивилівського лісництва, суд зазначає наступне.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частин першої – третьої, п`ятої, шостої статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Крім цього, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 Цивільного кодексу України).
Згідно з приписами частин 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання недійсним договору, прокурор, як на підставу його недійсності, вказує, що здійснення мисливського господарства у будь-якій її формі несумісне з цілями та завданнями створення заказника, а тому спірний договори не відповідають приписам статей 25, 26 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" та пункту 3.1 Положення про ботанічний заказник місцевого значення "Михайлівський", затвердженого 11.12.2012 начальником Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Рівненській області.
Процедура передачі мисливських угідь для ведення мисливського господарства у користування визначалася положеннями Земельного кодексу України, Закону України "Про мисливське господарство та полювання", Законом України "Про природно-заповідний фонд України" у редакціях, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин.
Згідно із статтею 9 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" до повноважень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, районних, Київської та Севастопольських міських рад у галузі мисливського господарства належить, зокрема, вирішення в установленому порядку питань надання в користування мисливських угідь.
Отже, до повноважень Рівненьскої обласної ради належить вирішення в установленому порядку питань щодо надання в користування мисливських угідь.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 20 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" з метою раціонального використання мисливських тварин, охорони диких тварин, а також середовища їх перебування забороняється полювання в заборонених для цього місцях, зокрема на територіях та об`єктах природно-заповідного фонду, де це заборонено відповідно до положень про них; на відтворювальних ділянках.
Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 08.11.2019 у справі №910/21762/17 виснував, що діяльність із ведення мисливського господарства в межах території мисливського угіддя, яким є ділянка суші або водного простору, здійснюється з фактичним використанням земельної ділянки, в межах якої знаходиться мисливське угіддя, тому регулювання таких правовідносин здійснюється з урахуванням положень Земельного кодексу України.
Відповідно до статті 43 Земельного кодексу України (тут і далі - в редакції, чинній на момент прийняття рішення про надання мисливських угідь у користування) землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Згідно із частиною 2 статті 45 Земельного кодексу України порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом.
Правові основи організації, охорони, ефективного використання природно-заповідного фонду України, відтворення його природних комплексів та об`єктів визначаються Законом України "Про природно-заповідний фонд України" (тут і далі - в редакції, чинній на момент прийняття рішення про надання мисливських угідь у користування).
Природно-заповідний фонд становлять ділянки суші і водного простору, природні комплекси та об`єкти яких мають особливу природоохоронну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність і виділені з метою збереження природної різноманітності ландшафтів, генофонду тваринного і рослинного світу, підтримання загального екологічного балансу та забезпечення фонового моніторингу навколишнього природного середовища.
У зв`язку із цим законодавством України природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною.
За змістом частин 1, 2 статті 3 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" до природно-заповідного фонду України належать, зокрема, заказники. Заказники залежно від їх екологічної і наукової цінності можуть бути загальнодержавного або місцевого значення.
Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" залежно від походження, інших особливостей природних комплексів та об`єктів, що оголошуються заказниками чи пам`ятками природи, мети і необхідного режиму охорони заказники поділяються на ландшафтні, лісові, ботанічні, загальнозоологічні, орнітологічні, ентомологічні, іхтіологічні, гідрологічні, загальногеологічні, палеонтологічні та карстово-спелеологічні.
Згідно із частинами 2, 3, 4 статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення.
На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
На використання земельної ділянки або її частини в межах природно-заповідного фонду може бути встановлено обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором. Обмеження (обтяження) підлягає державній реєстрації і діє протягом строку, встановленого законом або договором.
За змістом положень статті 9 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.
Встановлені частиною 1 цієї статті основні види використання, а також заготівля деревини, лікарських та інших цінних рослин, їх плодів, сіна, випасання худоби, мисливство, рибальство та інші види використання можуть здійснюватися лише за умови, що така діяльність не суперечить цільовому призначенню територій та об`єктів природно-заповідного фонду, встановленим вимогам щодо охорони, відтворення та використання їх природних комплексів та окремих об`єктів.
Відповідно до статті 26 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" на території заказника обмежується або забороняється діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про заказник.
Отже, з урахуванням необхідності забезпечення особливого режиму охорони на територіях та об`єктах природно-заповідного фонду обмежується або забороняється діяльність, яка суперечить цільовому призначенню цих територій та об`єктів, встановленим вимогам щодо охорони, відтворення та використання їх природних комплексів та окремих об`єктів, суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про об`єкти природно-заповідного фонду. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.01.2026 у справі № 910/1364/23.
Посилання прокурора на правові висновки, викладені Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 у справі № 820/5402/16, суд вважає безпідставними у зв`язку з їх нерелевантністю до спірних правовідносин (не є подібними), оскільки об`єктом спірного правовідношення виступав національний природний парк, статус і завдання якого врегульовано статтею 20 Закону України "Про природно-заповідний фонд України".
Натомість у даній справі об`єктом спірного правовідношення виступає заказник, статус і завдання якого врегульовано статтями 25, 26 Закону України "Про природно-заповідний фонд України".
Статтею 1 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" визначено:
- користувачі мисливських угідь – спеціалізовані мисливські господарства, інші підприємства, установи та організації, в яких створені спеціалізовані підрозділи для ведення мисливського господарства з наданням в їх користування мисливських угідь;
- мисливство – вид спеціального використання тваринного світу шляхом добування мисливських тварин, що перебувають у стані природної волі або утримуються в напіввільних умовах у межах мисливських угідь;
- мисливське господарство як галузь – сфера суспільного виробництва, основними завданнями якого є охорона, використання та відтворення мисливських тварин, надання послуг мисливцям щодо здійснення полювання, розвиток мисливського спорту і мисливського собаківництва;
- полювання – дії людини, спрямовані на вистежування, переслідування з метою добування і саме добування (відстріл, відлов) мисливських тварин, що перебувають у стані природної волі або утримуються в напіввільних умовах.
За статтею 12 вказаного Закону до полювання прирівнюється:
- перебування осіб у межах мисливських угідь, у тому числі на польових і лісових дорогах (крім доріг загального користування), з будь-якою стрілецькою зброєю або з капканами та іншими знаряддями добування звірів і птахів, або з собаками мисливських порід чи ловчими звірами і птахами, або з продукцією полювання; 
- перебування осіб на дорогах загального користування з продукцією полювання або з будь-якою зібраною розчохленою стрілецькою зброєю.
Відповідно до абзаців 1-3 статті 21 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" ведення мисливського господарства здійснюється користувачами мисливських угідь. Не допускається користування мисливськими тваринами та ведення мисливського господарства без оформлення відповідних документів у встановленому цим Законом порядку. Умови ведення мисливського господарства визначаються у договорі, який укладається між місцевими органами спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у галузі мисливського господарства та полювання і користувачами мисливських угідь.
З огляду на вказане, суд зазначає, що мисливство/полювання співвідноситься з мисливським господарством як співвідносяться процес та інфраструктура. Мисливство та полювання здійснюються в межах мисливського господарства. Полювання, на відміну від мисливства, завжди передбачає добування (відстріл, відлов). У межах мисливського господарства не завжди здійснюється полювання, така діяльність може бути заборонена.
З огляду на наведене вище, суд погоджується з доводами відповідача-3, що прокуратурою не подано жодного належного, достовірного, достатнього та вірогідного доказу, який би підтверджував порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Мисливсько-рибальський клуб "Єгер" приписів Закону України "Про природно-заповідний фонд України", зокрема, здійснював полювання на території біологічного заказника, тощо.
Аналіз приписів статті 9 та 91 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", постанови Кабінету Міністрів України від 10.08.1992 № 459, якою затверджено Положення про порядок видачі дозволів на спеціальне використання природніх ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду та Положення про порядок установлення лімітів використання природних ресурсів загальнодержавного значення, також дає підстави дійти висновку, що законодавство України передбачає можливість ведення мисливського господарства на об`єктах природно-заповідного фонду, якщо така діяльність не суперечить цільовому призначенню територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Верховний Суд у постанові від 14.11.2023 у справі № 140/6122/22 вказав, що надання мисливських угідь у користування можливе за умови дотримання вимог законодавства та встановленого режиму охорони території. Суд підкреслив, що чинне законодавство не містить прямої заборони на таке використання, якщо воно не суперечить природоохоронним цілям території.
Водночас, прокурором не доведено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Мисливсько-рибальський клуб "Єгер" використовує передані йому угіддя з порушенням цілей природоохоронних територій.
Крім іншого, як вбачається зі змісту оспорюваного договору, користувач має право у встановленому порядку за згодою (погодженням) підприємства будувати на мисливських угіддях необхідні, в тому числі біотехнічні споруди, вирощувати кормові культури, створювати захисні насадження, проводити штучне обводнення, здійснювати інші заходи, пов`язані з веденням мисливського господарства, які не суперечать законодавству та інтересам підприємства.
У силу умов договору користувач зобов`язується, зокрема: використовувати мисливські угіддя відповідно до умов їх надання у користування та за призначенням; додержуватися встановлених правил, норм, лімітів і строків добування мисливських тварин, вести мисливське господарство на закріплених за ним мисливських угіддях з дотриманням вимог Закону України "Про тваринний світ", Закону України "Про мисливське господарство та полювання", інших нормативно-правових актів у галузі охорони та використання тваринного світу, ведення мисливського господарства; на територіях природно-заповідного фонду проводити повний комплекс біотехнічних заходів та охорону мисливської фауни.
У пункті 3.1 договору визначено, що центральний орган (відповідача-2) або Держекоінспекція, має право у разі порушення умов договору попереджати про необхідність усунення порушень у визначений термін чи заборонити використання державного мисливського фонду в угіддях цього користувача строком до двох років.
Разом з тим, матеріалами справи не містять жодних доказів, які б підтверджували порушення відповідачам-3 умов договору та здійснення діяльності, яка завдає шкоди території заповідного урочища.
Згідно з частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Враховуючи викладене, заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки прокурором не доведено їх обґрунтованість та наявність підстав для визнання незаконним Рішення № 561 та визнання недійсним Договору та повернення мисливських угідь.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина 1 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).
Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.
Згідно із статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.
Згідно з статтею 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.
Враховуючи вищевикладене та керуючись статтею 74, статтями 76-79, статтею 86, статтею 123, статтею 129, статтями 232-233, статтями 237- 238, статтями 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено: 02.07.2026

Суддя Н.Плотницька