Справа № 489/10862/25 
Номер провадження 2/489/947/26 

РІШЕННЯ
Іменем України

09 червня 2026 року місто Миколаїв

Інгульський районний суд м. Миколаєва в складі: 
головуючого судді Кокорєва В. В., 
за участі секретаря судового засідання Ковальової С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Інгульського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі – позивач) до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про визнання права власності на земельну ділянку
встановив
В грудні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору міни №3544 від 26.01.1996 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , позивач стала власником цілого житлового будинку по АДРЕСА_1 . Але відповідно до вказаного договору позивач отримав у власність житловий будинок, умовами договору на час його складання не було охоплено земельну ділянку під домоволодінням. А відповідно до Державного акут на право приватної власності на землю серії І-МК №004372 від 24.01.1996 р виданого на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради ОСОБА_2 на праві приватної власності належала земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 площею 583 кв.м., для обслуговування житлового будинку. Та зареєстровано в книзі записів державних актів на право власності на землю за №2556. На підставі вказаних документів позивачем було виготовлено технічну документацію та присвоєно земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 кадастровий номер 4810136900:03:091:0028. В подальшому позивач звернулась до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради з метою реєстрації права власності на вказану земельну ділянку, однак 19.12.2025 отримала рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 82511903 у зв`язку із суперечностями між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно через наявний Державний акт на право приватної власності на землю серії І-МК №004372 від 24.01.1996 р на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_2 .
З цих підстав просив суд визнати ОСОБА_1 власником земельної ділянки площею 583 кв.м., для обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 яка належала ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Державного акут на право приватної власності на землю серії І-МК №004372 від 24.01.1996 р.
16.04.2026 від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій просила суд визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , власником земельної ділянки з кадастровим номером 4810136900:03:091:0028 площею 545 кв.м., для обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 яка належала ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Державного акут на право приватної власності на землю серії І- МК №004372 від 24.01.1996р.
Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомлено, заяв та клопотань від нього до суду не надходило, відзив до суду не подано.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Постановою Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11, провадження № 61-175сво21, роз`яснено, що при ухваленні рішення суду, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це відповідає вимогам ЦПК України і не є порушенням прав сторін.
Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.
Згідно з договором №3544 міни нерухомого майна від 26.01.1996 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав від 15.10.2024 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 .
Згідно з листом КП ММБТІ від 30.08.2024 будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 в цілому на підставі договору міни нерухомого майна від 26.01.1996 №3544.
Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 29.12.2025 підтверджується, що земельна ділянка з кадастровим номером 4810136900:03:091:0028 за адресою: АДРЕСА_1 має площу 0,0545 га.
Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії І-МК №004372 ОСОБА_4 передано у приватну власність земельна ділянка площею 583 м.кв. для обслуговування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Також міститься відмітка про перехід права власності за договором міни від 26.01.1996 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Листом Виконкому ММР від 23.12.2025 підтверджено, що рішенням виконавчого комітету ММР від 24.03.1995 №123 було надано ОСОБА_4 у власність земельну ділянку площею 583 кв.м. для обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_1 . 
Рішенням №82511903 від 19.12.2025 відмовлено позивачу в проведенні реєстраційних дій, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі відсутні будь-які відомості щодо реєстрації речових прав на заявлену земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області повідомлено, що така земельна ділянка знаходиться в комунальній власності. 
Згідно ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності, визначено у частині першій статті 79 ЗК України, як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ст. 30 ЗК України (в редакції від 22.06.1993, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.
Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі №6-253цс16, за змістом ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ст. 30 ЗК України (яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Отже, до позивача та ОСОБА_3 при переході права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , фактично перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій розташоване зазначене домоволодіння.
Як встановлено судом, на даний час право власності на спірну земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі не зареєстровано, натомість на ім`я відповідача видано Державний акт на право приватної власності на землю серії І-МК №004372.
Таким чином, вирішити питання про визнання за позивачем права власності на вказану земельну ділянку, окрім судового, не існує.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 року у справі №689/26/17 вказала на те, що враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки (закріпленому у цивільному та земельному законодавстві) та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу права на земельну ділянку не передбачено умовами договору чи приписами законодавства.
У постанові Верховного суду від 20.01.2021 року у справі №318/1274/18 Верховний суд виснував, про те, що разом із тим при відсутності окремої угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід враховувати, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди).
Враховуючи цей принцип, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
Аналогічного висновку дійшов Верховний суд і у постанові Великої палати від 04.12.2018 року у справі №910/18560/16, вказавши на імперативність приписів щодо переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду.
Проте, відповідно до правовстановлюючого документу - договору міни №3544 міни нерухомого майна від 26.01.1996 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, а відтак і земельна ділянка, призначена для обслуговування цього будинку належить їм на підставі спільної сумісної власності. 
Суд враховує, що позивачем надано Витяг з Державного реєстру речових прав та лист КП ММБТІ, де власником вказаного житлового будинку є лише позивач, та зазначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. В даному випадку, і у відомостях КП ММБТІ, і у витязі з Державного реєстру речових прав зазначено, що позивач набув у власність житловий будинок на підставі договору міни, який досліджувався судом вище та в якому зазначено, що власниками такого будинку є двоє осіб. Тому суд виходить саме зі змісту правовстановлюючого документу - договору міни №3544 та зазначає таке.
Відповідно до ч.1 ст. 355 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Частинами першою, третьою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Згідно з ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
З п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вбачається, що розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.
Таким чином суд встановив, що за відсутності доведеності виключень, передбачених частиною другою статті 370 та частини другої статті 372 Цивільного кодексу України, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.
Отже, оскільки будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, частки співвласників не виділені, але є рівними, то існує необхідність визначення часток із спільної сумісної власності по 1/2 частці кожному: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
За таких обставин, враховуючи, що позивач є власницею 1/2 частки будинку, який розташований на спірній земельній ділянці, яка має цільове призначення для будівництва та обслуговування домоволодіння, та в сукупності утворює цілісний об`єкт нерухомості, при тому, що з відповідачем будь-які цивільно-правові угоди не укладались, суд вважає, що, набуваючи право власності на житловий будинок, позивач набула і право власності на земельну ділянку для його обслуговування у відповідній частці.
За такого, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково, а саме необхідно визнати за позивачем право власності на 1/2 частку спірної земельної ділянки.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.89,259,263-265 ЦПК України суд
вирішив
Задовольнити позов частково.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 545 кв.м. з кадастровим номером 4810136900:03:091:0028, для обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 яка належала ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Державного акут на право приватної власності на землю серії І-МК №004372 від 24.01.1996 р.
Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 . 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з моменту складення повного тексту рішення
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 09.06.2026. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суддя В. В. Кокорєв