Справа № 420/1937/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лебедєвої Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до керівника управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань Чобітка Богдана Петровича, Державного бюро розслідувань про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов сформований через систему «Електронний суд» адміністративний позов ОСОБА_1 до керівника управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань Чобітка Богдана Петровича, Державного бюро розслідувань, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії керівника управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань Чобітка Богдана Петровича по відмові у наданні інформації згідно запиту на інформацію від 2 січня 2026 року про надання копій документів, які підтверджують проведення психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфу стосовно начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів, управління забезпечення діяльності Оксани Згіблової, у період роботи у Державному бюро розслідувань;
- зобов`язати Державне бюро розслідувань надати ОСОБА_1 копії документів, які підтверджують проведення психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфу стосовно начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів, управління забезпечення діяльності Оксани Згіблової, у період роботи у Державному бюро розслідувань.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02.01.2026 року позивач звернувся із запитом на інформацію до Державного бюро розслідувань, у якому просив надати копії документів, які підтверджують проведення психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфу стосовно начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів, управління забезпечення діяльності Оксани Згіблової, у період роботи у Державному бюро розслідувань. Листом №13ПІ/10-6-02-59/26 від 08.01.2026 керівник управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань ОСОБА_2 відмовив у задоволенні запиту на інформацію посилаючись на: пункт 4.10 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ДБР від 29.06.2021 № 373; пункти 84, 87 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Центр демократії та верховенства права проти України»; пункт 6.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації»; відсутність аргументів, що запитувана інформація становить суспільний інтерес; на відсутність обґрунтування намірів отримання інформації та способу її використання. Позивача вказує, що запит на інформацію не містив прохання про надання результатів психофізіологічного дослідження чи відповідей на психологічні стимули пацієнта, зокрема, про схильність до вуаєризму, а стосувався виключно лише інформації щодо часу/факту проведення психофізіологічного дослідження пацієнта, тобто запитувалося про виконання ним обов`язку щорічного проходження психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфа. Позивач уважає, що інформація про час/факт проведення психофізіологічного дослідження працівників ДБР повинна надаватися на запити, бо є інформацією про виконання функцій державними службовцями.
Уважаючи протиправними дії керівника управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань Чобітка Богдана Петровича по відмові у наданні інформації згідно запиту на інформацію від 02.01.2026 року про надання копій документів, які підтверджують проведення психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфу стосовно начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів, управління забезпечення діяльності Оксани Згіблової, у період роботи у Державному бюро розслідувань, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Ухвалою суду від 02.02.2026 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, позивачу надано час для усунення недоліків шляхом надання до суду докази, з яких можна встановити місце проживання (перебування) позивача, яке зареєстроване у встановленому законом порядку.
06.02.2026 року до Одеського окружного адміністративного суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків зазначених в ухвалі від 02.02.2026 року. 
Ухвалою від 09.02.2026 року Одеський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 420/1937/26 та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст. 262 КАС України.
24.02.2026 року до суду від Державного бюро розслідувань надійшло клопотання, в якому відповідач просить суд застосувати до позовної заяви ОСОБА_1 у справі № 420/1937/26 наслідки, передбачені статтею 171 КАС України та залишити її без руху; у разі не усунення ОСОБА_1 недоліків позовної заяви – повернути її без розгляду.
27.02.2026 року до суду від позивача надійшла заява, в якій він виклав заперечення щодо клопотання Державного бюро розслідувань про залишення позовної заяви без руху. Також вказує, що представник, який подав вказане клопотання, не підтвердив свої повноваження, а тому не може здійснювати представництво інтересів ДБР. 
14.11.2025 року до суду від Державного бюро розслідувань надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач не погоджується з доводами ОСОБА_1 , вважає їх надуманими, а заявлені ним позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, а тому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач вказує, що керувалося положеннями пункту 3.5 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях ДБР, затвердженого наказом ДБР від 29.06.2021 № 373 (зі змінами) (далі – Перелік № 373) у якому зазначено, що відомості щодо проведення психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа для працівників органу ДБР та осіб, які претендують на заняття посад в органі ДБР відносяться до відомостей, що становлять службову інформацію. Крім того, рішенням комісії з питань роботи із службовою інформацією ДБР від 25.12.2023 підтверджено, що документи з грифом «Для службового користування», які створені у 2018-2022 роках містять відомості, що становлять службову інформацію. Зазначена Комісія утворена у відповідності до статей 6, 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації», та пункту 2 Типової інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних, носіїв інформації, що містять службову інформацію, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 19.10.2016 № 736. Станом на цей час наказ Державного бюро розслідувань від 29.06.2021 № 373 неконституційним чи таким, що суперечить чинного законодавству не визнавався та у судовому порядку не скасовувався, а тому, відмовляючи у надані інформації на запит ОСОБА_1 , ДБР цілком обґрунтовано посилалося на приписи вищевказаного Переліку. Приписами статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація. Тобто відомості щодо проведення психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа для працівників органу ДБР та осіб, які претендують на заняття посад в органі ДБР є інформацією з обмеженим доступом у розумінні статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Також відповідачем зазначено, що у тексті запиту ОСОБА_1 , як і у тексті позовної заяви відсутнє будь-яке обґрунтування наявності персонального або суспільного інтересу щодо запитуваної інформації, а також відсутнє будь-яке обґрунтування наміру/мети позивача отримати спірну інформацію відносно посадових осіб правоохоронного органу та її подальшого використання.
Крім того, Державне бюро розслідувань вказує, що аналізуючи запитувані позивачем у запиті документи та доводи позовної заяви у розрізі положень Закону України «Про доступ до публічної інформації», вони підпадають під критерії обмеження, передбачені частиною 2 статті 6 Закону, а саме:
1) обмеження доступу до відомостей щодо проведення психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа для працівників органу ДБР, які є інформацією з обмеженим доступом, відповідає захищеним інтересам працівників ДБР щодо захисту їх персональних даних, особистого і сімейного життя, а також службової репутації. При цьому, беручи до уваги статус ДБР як правоохоронного органу, специфіку завдань, які вирішує ДБР, особливий характер служби в ДБР, умови правового захисту працівників ДБР, обмеження доступу до таких відомостей відповідає правомірному інтересу держави України в особі працівників ДБР щодо запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням; 
2) надання у період дії воєнного стану запитуваної інформації щодо працівників ДБР може становити пряму загрозі їхньому життю та здоров`ю у зв`язку з високою ймовірністю вчинення відносно них кримінальних правопорушень, вчинених російськими військово/спецслужбами, зафіксованих уповноваженими органами. Якщо тактика проведення досліджень або інформація про конкретні питання/ відповіді, які ставляться спеціалістом-поліграфологом стануть публічними, це дасть можливість ворогу (злочинним угрупованням або спецслужбам рф) застосувати методи протидії поліграфу, що фактично нівелює сенс усієї процедури. Крім того, це створить ризики опосередкованого та/або безпосереднього впливу на працівників ДБР з метою схилення їх до прийняття тих чи інших рішень, що може призвести до створення передумов для спроб та намагань використати в інтересах певних сил діяльність ДБР. Ба більше жодна методика не є ідеальною на сто відсотків, а тому якщо тактика проведення стане публічною злочинні групи зможуть проаналізувати, які саме аспекти життєдіяльності працівника не охоплюються тестом. А іноземним агентам будувати свою легенду та поведінку в тих межах, де поліграф ДБР за чинним Порядком має найменшу чутливість. З огляду на специфіку завдань, які вирішує ДБР, вказана шкода є істотною, а ймовірність її настання внаслідок надання доступу до запитуваних відомостей є достатньо високою та об`єктивно обґрунтованою;
3) зазначена вище потенційно-конкретна істотна шкода від надання таких відомостей значною мірою переважає суспільний інтерес в їх отриманні. У даному випадку приватність працівника ДБР та членів його сім`ї, а також таємність процедури відбору кадрів та перевірки чинних працівників ДБР шляхом проведення психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа в даному випадку вважаються вагомішими за загальну цікавість позивача та загалу до деталей конкретної перевірки і має на меті попередження настання будь-яких негативних наслідків для таких інтересів. Згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55,56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України. З 24.02.2022 рф здійснила широкомасштабну військову агресію проти України. У зв`язку з цим, Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ХІ затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», яким введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який був неодноразово продовжений і триває дотепер. Тобто наразі в Україні триває війна й кожного дня ворог здійснює намагання підірвати обороноздатність та стабільність нашої країни, у т.ч. шляхом збирання та використання конфіденційної інформації для проведення ІПСО (інформаційно-психологічних операцій), дискредитації керівництва та працівників правоохоронних органів України. Відповідно до частини 2 статті 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що в умовах воєнного стану не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України, зокрема статті 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63. З аналізу наведеного слідує, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України. Таким чином, право на доступ до інформації, встановлене статтею 34 Конституції України, може бути обмежене у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану. Статтею 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» визначено, що ДБР є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції. Отже, в даному випадку обмеження доступу до документів/інформації з відомостями щодо проведення психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа для працівників органу ДБР відповідає інтересам національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку та має на меті попередження настання будь-яких негативних наслідків для таких інтересів. Крім того, обмеження доступу до таких відомостей відповідає захищеним інтересам конкретних працівників ДБР або кандидатів, які бажають вступити на службу до ДБР, захисту їхньої службової репутації, щодо захисту їх особистого і сімейного життя (персональних даних про них), а також підтримання авторитету та неупередженості правоохоронного органу.
Державне бюро розслідувань зазначає, що оскільки запитувані ОСОБА_1 персональні дані співробітників ДБР є інформацією з обмеженим доступом та враховуючи те що Україна триває війна і на всій її території введено воєнний стан, можливо виснувати, що наслідком витоку інформації про процедуру та результати проведення психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа працівників державного правоохоронного органу може стати заподіяння шкоди таким працівникам, їх близьким родичам та завдати шкоди слідству. В зв`язку з викладеним, відповідач уважає правомірною відмову у наданні позивачу інформації з обмеженим доступом.
02.03.2026 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він заперечує проти доводів відповідача та зазначає, що тягар доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації. За таких умов відмова в наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник у листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини. Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності сукупності всіх трьох підстав «трискладового тесту» означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою. Також позивач наполягає, що ним результати проведених психофізіологічних досліджень не запитувалися, а запитується лише про кількість їх проведення щодо особи, яка має обов`язок періодичності проходження таких досліджень за законом. Крім того, позивач вказує, що підписант відзиву повноваження на представництво інтересів ДБР в порядку, визначеному ч. 3 ст. 59 КАС України, не підтвердив, тому, його слід вважати іншою особою, яка звернулася до суду із відзивом, який розгляду не підлягає.
05.03.2026 року до суду від Державного бюро розслідувань надійшли заперечення на відповідь на відзив.
09.03.2026 року до суду від позивача надійшла заява «Про заперечення на відзив процесуально недієздатної особи ОСОБА_3 у справі №420/1937/26».
Ухвалою від 11.03.2026 року суд відмовити у задоволенні клопотання Державного бюро розслідувань про залишення позовної заяви без руху.
27.03.2026 року до суду від Державного бюро розслідувань надійшли додаткові пояснення у справі.
30.03.2026 року до суду від позивача надійшли додаткові пояснення у справі.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Позивач – ОСОБА_1 02.01.2026 року звернувся із запитом на інформацію до Державного бюро розслідувань, у якому просив надати копії документів, які підтверджують проведення психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфу стосовно начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів, управління забезпечення діяльності Оксани Згіблової, у період роботи у Державному бюро розслідувань.
За результатами розгляду вказаного запиту, Державне бюро розслідувань листом №13ПІ/10-6-02-59/26 від 08.01.2026 року, який підписаний керівником управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань Чобітком Богданом Петровичем, повідомило позивача про те, що підстави для надання запитуваної інформації відсутні у зв`язку із її віднесенням до інформації з обмеженим доступом (пункт 2 частини першої статті 22 Закону № 2939-VІ). Також, роз`яснено, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядника інформації здійснюється відповідно до статті 23 Закону № 2939-УІ.
В обґрунтування відмови у наданні запитуваної інформації, у листі №13ПІ/10-6-02-59/26 від 08.01.2026 року, зазначено: «…відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Частиною другою статті 1 Закону № 293 9-VI визначено, що публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 2939-VI інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна інформація, таємна інформація, службова інформація.
Відповідно до пункту 4.10 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ДБР від 29.06.2021 № 373, відомості щодо проведення психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа для працівників органу ДБР та осіб, які претендують на зайняття посад в органі ДБР відносяться до відомостей, що становлять службову інформацію.
Інформуємо, що в пунктах 84, 87 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Центр демократії та верховенства права проти України» інформація, дані або документи, до яких вимагається доступ, як правило, повинні відповідати критерію суспільного інтересу, щоб призвести до необхідності їхнього поширення відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод . Така необхідність може існувати, коли поширення інформації забезпечує прозорість у порядку ведення державних справ та у питаннях, що становлять інтерес для суспільства в цілому.
Крім того, відповідно до пункту 6.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.
У Вашому запиті на інформацію не вказано аргументів, що запитувана Вами інформація є інформацією, яка становить суспільний інтерес. Також відсутнє обґрунтування з яким наміром Ви бажаєте отримати інформацію та яким чином Ви будете її використовувати. Отже, шкода від оприлюднення такої інформації значною мірою переважає суспільний інтерес в її отриманні.».
Не погоджуючись з правомірністю отриманої відмови, позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 34 Конституції України закріплює, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Таке конституційне та законодавче регулювання права особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується із Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року, яким визначено, що кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір (пункт 2 статті 19). Однією з гарантій реалізації конституційних прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації є законодавче закріплення права кожного на доступ до інформації, яке згідно зі статтею 5 Закону № 2939 забезпечується систематичним та оперативним оприлюдненням інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах та будь-яким іншим способом, а також шляхом надання інформації на запити (пункт 4 рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012). 
Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації, здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації врегульовані Законом України від 2 жовтня 1992 року № 2657-XІІ «Про інформацію» (далі Закон № 2657-XІІ), Законом України від 13 січня 2011 року № 2939-VІ «Про доступ до публічної інформації» (далі Закон № 2939-VІ) та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до положень ст. 1 Закону №2657-XII інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Відповідно до статті 5 Закону України від 02.10.1992 №2657-XII "Про інформацію" (далі - Закон №2657-XII) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
26. За змістом частин першої, другої статті 7 Закону №2657-XII право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес визначено Законом України «Про доступ до публічної інформації».
Згідно зі статтею 1 цього Закону, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. 
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. (частина друга статті 1 Закону № 2939-VI).
Стаття 3 цього Закону закріплює гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації.
Згідно з вказаною статтею, право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 
1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;
2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;
3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;
4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;
5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.
Частиною першою статті 19 Закону № 2939-VI визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Відповідно до частин другої - шостої статті 19 Закону № 2939-VI, запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним.
Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.
Письмовий запит подається в довільній формі.
Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
З метою спрощення процедури оформлення письмових запитів на інформацію особа може подавати запит шляхом заповнення відповідних форм запитів на інформацію, які можна отримати в розпорядника інформації та на офіційному веб-сайті відповідного розпорядника. Зазначені форми мають містити стислу інструкцію щодо процедури подання запиту на інформацію, її отримання тощо.
Строк розгляду запитів на інформацію визначено статтею 20 Закону.
Розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту.
Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим.
У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Відповідно до частин першої - п`ятої статті 22 Закону, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.
Відповідно до статті 6 цього Закону, інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація. 
Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до статті 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України "Про державну таємницю"), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно (крім випадків, передбачених частиною другою статті 23 Закону України "Про основи національного спротиву"). Не може бути також обмежено доступ до інформації про наявність у фізичних осіб податкового боргу. Не підлягає обмеженню також доступ до інформації про стан і результати перевірок та службових розслідувань фактів порушень, допущених у сферах діяльності, зазначених у цій частині. Доступ до зазначеної інформації забезпечується розпорядниками інформації відповідно до положень статті 5 цього Закону.
Не належать до інформації з обмеженим доступом відомості, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданій відповідно до Закону України "Про запобігання корупції", крім випадків, визначених зазначеним Законом.
Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага керівника, заступника керівника юридичної особи публічного права, керівника, заступника керівника, члена наглядової ради державного чи комунального підприємства або державної чи комунальної організації, що має на меті одержання прибутку, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді.
Тобто за загальним правилом публічна інформація є відкритою. Винятки з цього правила встановлюються законом (частина друга статті 1 Закону № 2939-VІ). Таким законом є Закон № 2939-VІ, положеннями статті 6 якого встановлено види інформації, до якої може бути обмежено доступ, - конфіденційна, таємна та службова інформація (частина перша), та сукупність вимог, дотримання яких є обов`язковим для обмеження доступу до таких видів інформації (частина друга).
Згідно із статтею 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація:
1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень;
2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.
Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф "для службового користування". Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.
Можливість віднесення інформації до конфіденційної, таємної чи службової не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до конкретної інформації, що містить ознаки будь-якого із названих видів інформації.
Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статі 6 Закону №2939-VI.
Ці вимоги називають «трискладовим тестом», який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. За умови додержання сукупності всіх трьох підстав може бути обмежено доступ до інформації.
Таким чином, передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації «трискладового тесту».
Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що положення частини другої статті 6 №2939-VI передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 цього Закону закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі «трискладового тесту».
Таким чином, обов`язок доведення того факту, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації. 
Таку ж правову позицію наведено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 9901/510/18, від 14.05.2020 у справі № 9901/589/19 та від 04.02.2021 року у справі № 9901/598/19.
Верховний Суд вже неодноразово наголошував на тому, що з аналізу статті 6 Закону № 2939-VI слідує, що розпоряднику інформації надана можливість обмежувати доступ до запитуваної інформації виключно при дотриманні визначених вимог. Тобто, розпорядник повинен вказати, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію. Лише тоді дана відмова буде вважатися обґрунтованою та такою, що здійснена у відповідності до норм Закону №2939-VI.
Отже, віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом не є автоматичною підставою для відмови у наданні інформації. 
Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові по справі № 990/161/23 від 18 січня 2024 року зазначає, що запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини 2 статті 6 Закону № 2939-VI.
Частиною 2 статті 6 Закону № 2939-VI передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні. 
Вимоги, які передбаченні пунктом 1-3 частини 2 статті 6 Закону 2939-VI Велика Палата Верховного Суду у Постанові по справі № 990/161/23 від 18 січня 2024 визначає «трискладовим тестом», який є юридичною конструкцією - засобом перевірки наявності необхідних умов для обмеження доступу до інформації. Іншими словами, обмеження доступу до публічної інформації без застосування «трискладового тесту» є незаконним і порушує право особи на інформацію.
Пунктами 76-80 Постанови Великої Палати Верховного Суду по справі № 990/161/23 від 18 січня 2024 наголошується, що якщо розпорядник інформації встановив, що запитувана інформація є інформацією з обмеженим доступом, такий розпорядник інформації має встановити вид інформації з обмеженим доступом, за якою звернувся запитувач (конфіденційна, таємна або службова). 
Наступним кроком - потрібно визначити, чи запитувана інформація стосується інтересів національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, чи можливі заворушення або злочини при наданні доступу до запитуваної інформації, чи в інтересах охорони здоров`я населення може обмежуватись доступ до цієї інформації, чи не постраждає репутація або права інших людей у результаті надання доступу до цієї інформації, чи отримано запитувану інформацію конфіденційно, чи стосується така інформація питання авторитету й неупередженості правосуддя. 
Якщо на всі поставлені питання відповідь негативна, розпорядник інформації надає доступ до запитуваної інформації. 
Якщо хоча б на одне з поставлених вище питань є позитивна відповідь - розпорядник інформації має визначити, чи не буде розголошенням запитуваної інформації завдана істотна шкода зазначеним інтересам, наявність яких у запитуваній інформації він встановив. Якщо відповідь на це питання негативна, розпорядник інформації надає запитувачу доступ до зазначеної інформації. 
Якщо відповідь на це питання позитивна, розпорядник інформації визначає: чи переважає шкода від оприлюднення такої інформації над суспільним інтересом у її отриманні. При позитивній відповіді на питання запитувачу інформації буде відмовлено в наданні доступу до запитуваної інформації. 
При негативній відповіді розпорядник інформації надає запитувачу доступ до запитуваної інформації. 
Крім того, Велика Палата Верховного суду наголошує, що відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох підстав означає, що відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою. 
Оцінюючи встановлені обставини справи у їх сукупності та надані сторонами докази, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з відмовою Державного бюро розслідувань надати, на поданий позивачем запит, копій документів, які підтверджують проведення психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфу стосовно начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів, управління забезпечення діяльності Оксани Згіблової, у період роботи у Державному бюро розслідувань.
Відповідачем у встановлений законом строк надано відповідь, у якій повідомлено про відмову у наданні запитуваної інформації з підстав віднесення її до службової відповідно до Переліку відомостей, що становлять службову інформацію, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань №373.
Суд звертає увагу, що відповідно до пунктів 9, 10 Типової інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію, затвердженої постановою КМУ від 19.10.2016 № 736, питання щодо необхідності присвоєння документу грифу "Для службового користування" вирішується виконавцем або посадовою особою, яка підписує документ, відповідно до переліку відомостей та з дотриманням вимог частини другої статті 6 та статті 9 Закону України "Про доступ до публічної інформації".
До прийняття рішення про присвоєння документу грифу "Для службового користування" особи, зазначені в пункті 9 цієї Інструкції, повинні:
1) перевірити, чи належить інформація, яку містить документ, до категорій, визначених у частині першій статті 9 Закону України "Про доступ до публічної інформації";
2) встановити, чи належить відповідна інформація до такої, доступ до якої згідно із законом не може бути обмежено, в тому числі шляхом віднесення її до службової інформації;
3) перевірити дотримання сукупності вимог, передбачених частиною другою статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації".
Зазначений вище Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, затверджений наказом Державного бюро розслідувань №373, є чинним та не оскаржувався позивачем. Відтак його положення є такими, які визначають алгоритм дій ДБР із підготовки та надання відповіді на запит позивача від 2 січня 2026 року.
Обставина щодо включення запитуваної позивачем інформації до Переліку відомостей, що становлять службову інформацію, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань №373, та надання такій інформації грифу "Для службового користування" сторонами не заперечується.
Сама сутність грифу «Для службового користування» зводиться до того, що існує перешкода чи додаткова умова в отриманні подібного роду інформації.
Тобто присвоєння певному документу грифу «Для службового користування» саме по собі не є підставою для відмови у задоволенні запиту на інформацію у ньому. Аналогічно, не може бути відмовлено у доступі до інформації тільки через те, що відповідний вид інформації включено до переліку відомостей, які становлять службову інформацію. 
Разом з тим, запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статі 6 Закону № 2939-VI.
Аналіз вищевказаних положень дозволяє Суду дійти висновку, що законом чітко передбачено випадки, в яких не може бути обмежено доступ до інформації, а також відомості, які не можуть бути віднесені до інформації з обмеженим доступом. Запитувана позивачем у ДБП інформація не відноситься до таких випадків. 
Перевіряючи правомірність відмови відповідача крізь призму зазначених критеріїв, суд дійшов наступних висновків.
Щодо першого критерію (наявність легітимної мети обмеження доступу).
Обґрунтовуючи відмову відповідач вказав, що 1) обмеження доступу до відомостей щодо проведення психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа для працівників органу ДБР, які є інформацією з обмеженим доступом, відповідає захищеним інтересам працівників ДБР щодо захисту їх персональних даних, особистого і сімейного життя, а також службової репутації. При цьому, беручи до уваги статус ДБР як правоохоронного органу, специфіку завдань, які вирішує ДБР, особливий характер служби в ДБР, умови правового захисту працівників ДБР, обмеження доступу до таких відомостей відповідає правомірному інтересу держави України в особі працівників ДБР щодо запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням.
Щодо другого критерію (істотність шкоди).
Надаючи відповідь на це питання, відповідач зазначив, що надання у період дії воєнного стану запитуваної інформації щодо працівників ДБР може становити пряму загрозу їхньому життю та здоров`ю у зв`язку з високою ймовірністю вчинення відносно них кримінальних правопорушень, вчинених російськими військовими/спецслужбами, зафіксованих уповноваженими органами. Якщо тактика проведення досліджень або інформація про конкретні питання/відповіді, які ставляться спеціалістом-поліграфологом стануть публічними, це дасть можливість ворогу (злочинним угрупованням або спецслужбам рф) застосувати методи протидії поліграфу, що фактично нівелює сенс усієї процедури. Крім того, це створить ризики опосередкованого та/або безпосереднього впливу на працівників ДБР з метою схилення їх до прийняття тих чи інших рішень, що може призвести до створення передумов для спроб та намагань використати в інтересах певних сил діяльність ДБР. Крім того, жодна методика не є ідеальною на сто відсотків, а тому якщо тактика проведення стане публічною злочинні групи зможуть проаналізувати, які саме аспекти життєдіяльності працівника не охоплюються тестом. А іноземним агентам будувати свою легенду та поведінку в тих межах, де поліграф ДБР за чинним Порядком має найменшу чутливість. З огляду на специфіку завдань, які вирішує ДБР, вказана шкода є істотною, а ймовірність її настання внаслідок надання доступу до запитуваних відомостей є достатньо високою та об`єктивно обґрунтованою;
Щодо третього критерію (співмірність шкоди та суспільного інтересу).
Суд зазначає, що хоча інформація про діяльність державних органів загалом становить суспільний інтерес, однак у кожному конкретному випадку необхідно оцінювати, чи переважає такий інтерес можливу шкоду від її розголошення.
На це питання відповідач відповів, що зазначена вище потенційно-конкретна істотна шкода від надання таких відомостей значною мірою переважає суспільний інтерес в їх отриманні. У даному випадку приватність працівника ДБР та членів його сім`ї, а також таємність процедури відбору кадрів та перевірки чинних працівників ДБР шляхом проведення психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа в даному випадку вважаються вагомішими за загальну цікавість позивача та загалу до деталей конкретної перевірки і має на меті попередження настання будь-яких негативних наслідків для таких інтересів. 
Згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55,56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України. 
З 24.02.2022 рф здійснила широкомасштабну військову агресію проти України. У зв`язку з цим, Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ХІ затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», яким введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який був неодноразово продовжений і триває дотепер. Тобто наразі в Україні триває війна й кожного дня ворог здійснює намагання підірвати обороноздатність та стабільність нашої країни, у т.ч. шляхом збирання та використання конфіденційної інформації для проведення ІПСО (інформаційно-психологічних операцій), дискредитації керівництва та працівників правоохоронних органів України. 
Відповідно до частини 2 статті 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що в умовах воєнного стану не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України, зокрема статті 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63. 
З аналізу наведеного слідує, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України. 
Таким чином, право на доступ до інформації, встановлене статтею 34 Конституції України, може бути обмежене у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану. 
Статтею 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» визначено, що ДБР є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції. 
Отже, в даному випадку обмеження доступу до документів/інформації з відомостями щодо проведення психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа для працівників органу ДБР відповідає інтересам національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку та має на меті попередження настання будь-яких негативних наслідків для таких інтересів. Крім того, обмеження доступу до таких відомостей відповідає захищеним інтересам конкретних працівників ДБР або кандидатів, які бажають вступити на службу до ДБР, захисту їхньої службової репутації, щодо захисту їх особистого і сімейного життя (персональних даних про них), а також підтримання авторитету та неупередженості правоохоронного органу.
Державне бюро розслідувань зазначає, що оскільки запитувані ОСОБА_1 персональні дані співробітників ДБР є інформацією з обмеженим доступом та враховуючи те що Україна триває війна і на всій її території введено воєнний стан, можливо виснувати, що наслідком витоку інформації про процедуру та результати проведення психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа працівників державного правоохоронного органу може стати заподіяння шкоди таким працівникам, їх близьким родичам та завдати шкоди слідству. 
Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що у даному випадку шкода від оприлюднення запитуваної інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач вказав, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію.
Разом з тим, суд критично ставиться до доводів відповідача про необхідність обґрунтування у запиті мети та наявності суспільного інтересу, посилаючись на пункти 84, 87 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Центр демократії та верховенства права проти України», згідно яких інформація, дані або документи, до яких вимагається доступ, як правило, повинні відповідати критерію суспільного інтересу, щоб призвести до необхідності їхнього поширення відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод . 
Аналіз практики Верховного Суду дозволяє стверджувати, що хоч прецеденти Європейського Суду мають обов?язковий характер, але вітчизняний суд має право не слідувати буквально та беззастережно під час застосування прецеденту у випадках коли національне законодавство встановлює вищі стандарти прав і свобод людини, ніж відповідний прецедент Європейського Суду.
В даному випадку національне законодавство встановлює вищі стандарти прав і свобод людини, ніж відповідний прецедент Європейського Суду, оскільки положення Закону №2939-VI не зобовязують запитувача обгтунтувати мету та причини подання запиту.
Водночас, доводи позивача про те, що він не зобов`язаний обґрунтовувати мету отримання інформації, самі по собі не спростовують правомірності відмови, оскільки обов`язок доведення наявності підстав для обмеження доступу до інформації покладається на розпорядника, і, як встановлено судом, такий обов`язок відповідачем виконано.
Суд також критично ставиться до тверджень позивача про те, що запит стосувався виключно лише інформації щодо часу/факту проведення психофізіологічного дослідження пацієнта, оскільки як убачається із запиту він був спрямований на отримання документів про проведення психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфу стосовно начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів, управління забезпечення діяльності Оксани Згіблової, у період роботи у Державному бюро розслідувань.
Таким чином, суд доходить висновку, що відмова відповідача у наданні запитуваної інформації ґрунтується на вимогах чинного законодавства, є належним чином вмотивованою та здійснена в межах наданих повноважень.
Підстав для визнання такої відмови протиправною або для зобов`язання відповідача надати запитувану інформацію судом не встановлено.
З огляду на викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають. 
Відповідно до пункту 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. А згідно з пунктом 2 цієї статті здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Тобто, стаття 10 Конвенції має на меті гарантувати вільний обіг ідей та відомостей у суспільстві. Вона гарантує не лише право на передання інформації, але також право громадськості отримувати її. Більше того, визнане на національному рівні право на отримання інформації може бути підставою для реалізації права, гарантованого статтею 10 (див. рішення Європейського суду з прав людини від 17 лютого 2015 року у справі "Guseva v. Bulgaria", заява № 6987/07, § 36, 40; від 03 квітня 2012 року у справі "Gillberg v. Sweden", заява № 41723/06, § 93).
Реалізації вказаних прав не повинні перешкоджати органи держави, крім випадків втручання, передбачених пунктом 2 вказаної статті. Відмова у наданні інформації на запит є формою втручання у право на свободу одержувати інформацію. Тому таке втручання має розглядатися на предмет дотримання пункту 2 статті 10 Конвенції.
Враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку, що втручання у право відбулось із дотриманням пункту 2 статті 10 Конвенції.
Разом з цим, суд відхиляє доводи позивача щодо відсутності у Усенка Д.І., як представників Державного бюро розслідувань, повноважень на подання процесуальних документів, оскільки в матеріалах справи наявний витяг з ЄДРПОУ, згідно якого, вказані особи внесені до переліку осіб, які мають право вчиняти юридичні дії від імені Державного бюро розслідувань без довіреності з повноваженими діяти в судах України без окремого доручення (самопредставництво) з усіма правами наданими стороні, третій особі, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 55 КАС України.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії”). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії”). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги не належать до задоволення.
Підстави для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, відсутні.
Керуючись статтями 2, 9, 72, 76, 77, 78, 80, 120, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до керівника управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань Чобітка Богдана Петровича (вул. Симона Петлюри, 15, м. Київ), Державного бюро розслідувань (вул. Симона Петлюри, 15, м. Київ, код ЄДРПОУ: 40199728) про визнання протиправними дій керівника управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань Чобітка Богдана Петровича по відмові у наданні інформації згідно запиту на інформацію від 2 січня 2026 року про надання копій документів, які підтверджують проведення психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфу стосовно начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів, управління забезпечення діяльності Оксани Згіблової, у період роботи у Державному бюро розслідувань; зобов`язання Державне бюро розслідувань надати ОСОБА_1 копії документів, які підтверджують проведення психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфу стосовно начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів, управління забезпечення діяльності Оксани Згіблової, у період роботи у Державному бюро розслідувань - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено та підписано суддею 05.05.2026 року.

Суддя Г. В. Лебедєва