П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/20708/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Окис Т.О. 
Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П. 
08 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Полотнянка Ю.П. 
суддів: Драчук Т. О.  Смілянця Е. С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
У серпні 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі – відповідач, ГУ ПФУ в Закарпатській області) про відмову в призначенні пенсії від 01 серпня 2025 року №064250011118 та зобов`язання призначити пенсію за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 25 липня 2025 року.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 10.11.2025 позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області №064250011118 від 01 серпня 2025 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25 липня 2025 року про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, з урахуванням висновків суду та правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3 категорії Серії НОМЕР_1 , видане 16 липня 2025 року.
25 липня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Разом із зазначеною заявою позивач серед іншого подав, зокрема, копію посвідчення Серії НОМЕР_1 ; довідку про період проживання на території, яка згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року, віднесена до зони гарантованого добровільного відселення (3 зорна) від 03 липня 2025 року №12477.
Рішенням ГУ ПФУ в Закарпатській області №064250011118 від 01 серпня 2025 року відмовлено у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку, оскільки не враховано період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення з 07 вересня 1988, згідно довідки №12477 від 03 липня 2025 року, оскільки в довідці відсутня інформація про зняття з обліку в такий період.
Листом від 08 серпня 2025 року №0600-0211-8/68529 Головне управління Пенсійного фонду в Житомирській області повідомило позивача про прийняте 01 серпня 2025 року відповідачем рішення.
Уважаючи таке рішення протиправним, ОСОБА_1 звернувся із цим позовом до суду.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позивача, відтак і наявності підстав для задоволення позовних вимог частково.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.
Частиною 1 статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 березня 2003 року № 1058-IV, з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон України № 1058-IV), який набрав чинності 01 січня 2004 року, передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 цього Закону. Зокрема, право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року за наявності страхового стажу не менше 32 року.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон України №796-ХІІ).
Відповідно до вимог статті 49 Закону України № 796-XII пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 55 Закону України №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України №1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Пунктом 2 цієї правової норми передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.
Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Системний аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», із урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
При цьому, норми спеціального закону в розглядуваному випадку застосовуються субсидіарно із нормами загального закону, доповнюють і конкретизують їх.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що умовою зменшення пенсійного віку є наявність факту проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01 січня 1993 року.
Спір між позивачем та відповідачем у розглядуваній справі фактично виник щодо наявності чи відсутності факту постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, необхідного стажу та, відповідно, права користуватися пільгами, встановленими Законом України №796-ХІІ, зокрема, щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.
Із аналізу наведеної правової норми вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Аналогічний правовий підхід щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №556/1153/17, від 11 квітня 2018 року у справі №565/1829/17.
Водночас, застосування як першої, так і другої умови, можливе у разі постійного проживання особи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01січня 1993 року не менше 3-х років.
Виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом України № 796-ХІІ, обов`язковий для отримання особою статусу постраждалого від Чорнобильської катастрофи період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26 квітня 1986 року. Отже, щодо проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3-х років станом на 01 січня 1993 року, то його необхідно обраховувати з 26 квітня 1986 року по 01 січня 1993 року (аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2024 року у справі № 460/23707/22).
Таким чином, право на застосування положень статті 55 Закону України №796-XII щодо виходу на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку мають лише ті особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, і вказана обставина повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.
Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України №1058-IV визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 з наступними змінами та доповненнями у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі – Порядок №22-1).
Так, за правилами пункту 1.1. розділу І названого Порядку заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії (…) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України.
При цьому, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.
Таким чином, звернувшись до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону України №796-ХІІ у віці 54 років, позивач дотримався вимог чинного пенсійного законодавства в частині строку звернення за призначенням пенсії.
За змістом підпункту 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, зокрема, документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, а саме (…) потерпілим від Чорнобильської катастрофи:
- для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункту 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;
- посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи – за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України №796-ХІІ).
Пунктом 2.22 розділу ІІ Порядку №22-1 передбачено, що для підтвердження інформації про місце проживання особа може надавати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».
При прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, зокрема, реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта (пункт 4.2 розділу IV Порядку №22-1).
Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію (…). Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження (…) (пункт 4.7 розділу IV Порядку №22-1).
Таким чином, механізм реалізації права на пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України №796-ХІІ, зокрема, щодо переліку документів, необхідних для призначення такої пенсії, чітко передбачений Порядком №22-1.
Відповідно до частин 3 та 4 статті 15 Закону України №796-ХІІ, підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення органами місцевого самоврядування.
Тобто, факт проживання/роботи особи на території зон радіоактивного забруднення засвідчуються довідками органів місцевого самоврядування та підприємств, установ, організацій (військкоматів) відповідно.
Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27 березня 2019 року у справі №569/7589/17 (№14-560цс18), від 10 квітня 2019 року у справі №162/760/17 (№14-550цс18) та постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі №381/3359/17 (№61-16015св18).
При цьому, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт її проживання (роботи), а не реєстрації у певній зоні радіоактивного забруднення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі №572/245/17.
Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи є (1) довідка про період проживання (роботи) особи на відповідній території радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), та (2) посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 25 липня 2025 року позивач звернувся до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
На підтвердження права на призначення такої пенсії позивачем подано посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 3 серії НОМЕР_1 , видане 16 липня 2025 року, а також довідку Відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростенської міської ради від 03 липня 2025 року №12477 про періоди його проживання на території, віднесеній до зони гарантованого добровільного відселення.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, для призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ законодавством передбачено подання як посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, так і документів про період проживання на відповідній території.
Матеріалами справи підтверджено, що такі документи позивачем були надані у повному обсязі.
Доводи апелянта про те, що довідка від 03 липня 2025 року №12477 не підтверджує факт проживання позивача у період з 07 вересня 1989 року по 01 січня 1993 року, колегія суддів відхиляє.
Із змісту вказаної довідки вбачається, що позивач був зареєстрований та проживав у населеному пункті, який віднесений до зони гарантованого добровільного відселення, зокрема з 07 вересня 1989 року без зазначення дати зняття з реєстрації.
Сам факт відсутності у довідці відомостей про дату зняття особи з реєстрації не свідчить про припинення проживання особи на відповідній території та не спростовує наведені у довідці відомості.
При цьому відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що у період з 07 вересня 1989 року по 01 січня 1993 року позивач фактично проживав в іншій місцевості, проходив військову службу, навчався чи працював поза межами зони гарантованого добровільного відселення.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до статті 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» органи Пенсійного фонду наділені правом витребовувати необхідні документи та перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Отже, у разі виникнення сумнівів щодо повноти відомостей, зазначених у довідці, відповідач не був позбавлений можливості витребувати додаткову інформацію від органу місцевого самоврядування або перевірити відповідні обставини в межах наданих законом повноважень.
Натомість покладення негативних наслідків недосконалості оформлення документа або неповноти відомостей, що містяться у ньому, на особу, яка звернулася за реалізацією свого права на пенсійне забезпечення, не відповідає принципам належного урядування та правової визначеності.
Колегія суддів відхиляє і доводи апеляційної скарги про те, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи саме по собі не підтверджує необхідного періоду проживання.
Суд першої інстанції не виходив із того, що посвідчення є єдиним доказом такого проживання. Навпаки, суд надав оцінку як посвідченню потерпілого від Чорнобильської катастрофи, так і довідці органу місцевого самоврядування, тобто усім документам у їх сукупності.
Посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19 вересня 2019 року у справі №556/1172/17, від 17 червня 2020 року у справі №572/456/17, від 29 січня 2020 року у справі №572/245/17 та інших справах, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Наведені висновки Верховного Суду стосуються необхідності підтвердження саме факту проживання або роботи особи на забрудненій території, а не лише формальної реєстрації місця проживання.
Разом з тим у даній справі такий факт підтверджується сукупністю поданих документів, тоді як відповідач не надав жодного доказу, який би спростовував зазначені обставини.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач безпідставно не врахував період з 07 вересня 1989 року по 01 січня 1993 року як період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення з підстав відсутності інформації про зняття з реєстрації в довідці від 03 липня 2025 року №12477.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області від 01 серпня 2025 року №064250011118 є протиправним, оскільки при його прийнятті не дотримано вимог, закріплених у пунктах 3, 5, 6, 8 частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства.
Не заслуговують на увагу і доводи апелянта щодо відсутності у Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області повноважень виконувати рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи, саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області за принципом екстериторіальності було розглянуто заяву позивача та прийнято оскаржуване рішення від 01 серпня 2025 року №064250011118.
Оскільки саме цей суб`єкт владних повноважень прийняв спірне рішення, саме на нього обґрунтовано покладено обов`язок повторно розглянути заяву позивача з урахуванням правової оцінки, наданої судом.
При цьому суд першої інстанції не зобов`язував відповідача призначити та виплачувати пенсію позивачу, а лише поклав обов`язок повторно розглянути заяву та прийняти рішення відповідно до вимог законодавства.
Отже, твердження апелянта про порушення судом норм процесуального права є безпідставними.
Колегія суддів також враховує, що суд першої інстанції не втрутився у дискреційні повноваження пенсійного органу, а застосував спосіб захисту, передбачений частиною четвертою статті 245 КАС України, зобов`язавши відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням наданої судом правової оцінки.
Такий спосіб захисту є належним, ефективним та відповідає характеру встановленого порушення.
Таким чином, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди відповідача з наданою судом оцінкою доказів та не містять обставин, які б свідчили про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно встановив характер спірних правовідносин, надав належну правову оцінку доказам та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого не вбачається.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий	 		Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Смілянець Е. С.