ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2026 р. Справа№ 910/12132/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Ходаківської І.П.
суддів: Пономаренка Є.Ю. 
Демидової А.М. 

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу
Акціонерного товариства "Укртранснафта"
на рішення господарського суду міста Києва від 08.12.2025 
у справі № 910/12132/25 (суддя Бондарчук В. В.)
за позовом Акціонерного товариства "Укртранснафта"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосвіт Україна” 
про стягнення 198 453, 19 грн

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог 

У вересні 2025 року Акціонерне товариство "Укртранснафта" (далі за текстом – АТ "Укртранснафта", позивач) звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосвіт Україна" (далі за текстом – ТОВ "Автосвіт Україна", відповідач) про стягнення 198 453, 19 грн, з яких: 21 262, 84 грн пені за період з 25.04.2025 по 06.05.2025 та 177 190, 35 грн штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 23-02/31-25 від 25.02.2025, яке виразилося в тому, що відповідач не поставив товар, тому позивач на підставі пункту 7.1 договору нарахував пеню, а також одночасно, з огляду на відмову відповідача здійснити заміну товару неналежної якості на ідентичний товар належної якості, позивач на підставі пункту 7.3 договору нарахував штраф.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням господарського суду міста Києва від 08.12.2025 у справі № 910/12132/25 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 21 262, 84 грн пені та 259, 54 грн судового збору. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в оскаржуваній частині мотивовано тим, що результати проведених представниками позивача вимірювань параметрів поставлених електричних акумуляторів за допомогою приладу LAUNCH BST-560 є неналежними доказами на підтвердження поставки відповідачем неякісного товару, оскільки такі вимірювання не передбачені ані договором, ані специфікацією, а фактично є власною ініціативою та висновком позивача. При цьому, матеріали справи не містять будь-яких інших доказів на підтвердження того, що поставлений відповідачем товар не відповідав параметрам, погодженим сторонами у додатку № 2 до договору щодо технічних характеристик товару. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку про необґрунтоване нарахування позивачем штрафу у розмірі 10 % від суми договору на підставі пункту 7.3 договору, що є підставою для відмови у задоволенні цієї вимоги.

Короткий зміст апеляційної скарги і заперечень на неї

В апеляційній скарзі позивач просить суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 08.12.2025 у справі № 910/12132/25 в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення штрафу, судового збору та ухвалити у цій частині нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга позивача зводиться до того, що проведення позивачем перевірки товару шляхом вимірювання пускового струму, передбачено умовами пункту 5.8 договору та статтею 687 ЦК України, оскільки це є реалізацією на забезпечення належної якості поставленої продукції та захист прав покупця, як сторони договору. Позивач зазначає, що отримані результати вимірювання засвідчили істотні відхилення (від 7 % до 25 % у меншу сторону від зазначеного на усіх АКБ) фактичних значень пускового струму від показників, які передбачені договором, що свідчить про невиконання відповідачем зобов`язання поставити товар, який відповідає узгодженим сторонами технічним вимогам. Такі відхилення, на думку заявника апеляційної скарги, є свідченням поставлення продукції неналежної якості та є підставою для застосування передбачених договором санкцій. Позивач вказує, що відповідач залишив без задоволення пропозиції позивача щодо спільної перевірки якості товару, що доводить обґрунтованість позиції позивача про невідповідність товару умовам договору.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить відмовити у її задоволенні посилаючись на те, що доводи є необґрунтованими, оскільки позивач не довів тих обставин з якими пов`язував свої вимоги в частині стягнення штрафу. При цьому відповідач зазначає, що при передаванні товару позивачу були надані усі документи, які, зокрема, підтверджували пусковий струм, номінальну ємність, а також гарантійний лист та гарантійні талони. Відповідач вказує, що позивач порушив умови пункту 5.9 договору, оскільки в наданих позивачем актах не зазначено строки усунення виявлених недоліків та механізм їх усунення та умовами договору не передбачено перевірка технічних параметрів акумуляторних батарей.

Розгляд справи Північним апеляційним господарським судом

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.12.2025 (колегія суддів: головуюча Ходаківська І. П., судді Демидова А. М., Владимиренко С. В.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "Укртранснафта" на рішення господарського суду міста Києва 08.12.2025 у справі № 910/12132/25 та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. 

Склад суду змінено відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2026.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 справу прийнято колегією суддів у визначеному складі до провадження.

Обставини справи, встановлені судом першої та перевірені судом апеляційної інстанції, визначення відповідно до них правовідносин

Суд встановив, що 25.02.2025 АТ "Укртранснафта" (покупець) та ТОВ "Автосвіт Україна" (постачальник) укладено договір поставки № 23-02/31-25, за умовами якого постачальник зобов`язався поставити та передати у власність покупця у погодженні сторонами строки електричні акумулятори (код 31430000-9 за ДК 021:2015) (UA-2025-01-24-009562-а) (акумулятори автомобільні в асортименті (2 лоти: Лот 1. Акумулятори автомобільні номінальною ємністю 36А/год-120А/год; Лот 2. Акумулятори автомобільні номінальною ємністю 140А/год-230А/год)), а покупець зобов`язався прийняти та оплатити такий товар.

Номенклатура, кількість, ціна, умови гарантії, а також строк, місцеві умови поставки товару визначені у специфікації до даного договору, яка підписується уповноваженими представниками сторін, що є додатком №1 до цього договору та є його невід`ємною частиною. Інформація про технічні, якісні та кількісні характеристики товару визначена у додатку №2 до цього договору, який є його невід`ємною частиною (п. 2.1, п. 2.2 договору).

Згідно із пунктом 3.2 договору загальна сума договору становить: без ПДВ – 1 476 586,25 грн, крім того ПДВ – 295 317,25 грн. Разом з ПДВ – 1 771 903,50 грн.

Пунктами 5.1, 5.2 договору визначено, що умови поставки, які встановлюються відповідно до Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів "ІНКОТЕРМС-2020", місце, умови та строки поставки визначаються в Специфікації даного договору. Постачальник починає відвантаження товару покупцю у строки, передбачені специфікацією, на підставі отриманої від покупця письмової заявки про готовність до виконання договору (в тому числі на кожну частину/партію товару).

За умовами пунктів 5.5, 5.6 договору приймання товару покупцем (в тому числі кожної частини/партії товару) підтверджується шляхом підписання уповноваженими представниками сторін електронного (-их) первинного (-их) документа (-ів) (видаткової (-их) накладної (-их)). Складання (створення) та підписання електронного (-их) первинного (-их) документа (-ів) (видаткової (-их) накладної (-их)) здійснюється сторонами в електронній формі з використанням ресурсів Сервісу iDocHUB та визнається сторонами істотною умовою цього договору згідно з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України.

При відвантаженні товару (в тому числі кожної частини/партії товару), постачальник з використанням ресурсів Сервісу iDocHUB складає (створює) та підписує електронний первинний документ (видаткову накладну) (п. 5.7 договору).

Відповідно до пункту 5.8 договору покупець протягом 3 (трьох) робочих днів з дати надходження товару (в тому числі кожної частини/партії товару) за місцем поставки товару перевіряє відповідність товару умовам договору та перевіряє достовірність даних, наведених в електронному первинному документі (видатковій накладній), та: 
за відсутності заперечень щодо відповідності товару умовам договору та відомостям, наведеним в електронному первинному документі (видатковій накладній), уповноважений представник покупця з використанням ресурсів Сервісу iDocHUB накладає на електронний первинний документ (видаткову накладну) електронний підпис (п. 5.8.1);
за наявності заперечень щодо відповідності товару умовам договору та відомостям, наведеним в електронному первинному документі (видатковій накладній) уповноважений представник покупця з використанням ресурсів Сервісу iDocHUB відхиляє електронний первинний документ (видаткову накладну), а також протягом 3 (трьох) робочих днів направляє постачальнику мотивоване заперечення проти такого підписання (п. 5.8.2).

Згідно із пунктом 5.9 договору у мотивованому запереченні покупець письмово повідомляє постачальника про недоліки (в т.ч. щодо відхилень від вимог щодо кількості та/або якості та/або комплектності товару (в тому числі кожної частини/партії товару)). У цьому випадку складається акт виявлених недоліків товару, в якому, крім виявлених недоліків, зазначаються строки їх усунення постачальником. Постачальник зобов`язаний усунути недоліки за власний рахунок у строки, зазначені в акті виявлених недоліків товару.

Відповідно до пункту 5.13 договору прийом товару (в тому числі кожної частини/партії товару) покупцем за кількістю здійснюється у відповідності до товарно-супровідних документів згідно специфікації, за якістю - у відповідності до технічної документації та інших документів, що підтверджують якість товару (в тому числі кожної частини/партії товару).

За умовами пункту 5.22 договору, у разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитися від цього договору в порядку, передбаченому договором, а у разі сплачених покупцем коштів - вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару.

Згідно з пунктом 5.24 договору електронний первинний документ (видаткова накладна), підписаний однією стороною, вважається недійсним, та товар (в тому числі кожна частина/партія товару) вважається таким, що не прийнятий та не переданий постачальником.

Відповідно до п. 7.2. договору, у випадку поставки некомплектного товару або товару неналежної якості (товар, який має приховані недоліки), постачальник зобов`язаний у термін не пізніше 20 (двадцяти) робочих днів з дати відмови покупця від товару або в інший, обумовлений сторонами строк, замінити товар на ідентичний належної якості та/або комплектації. При цьому постачальник несе витрати з заміни та доставки товару самостійно.

Згідно із пунктом 7.3 договору, якщо постачальник не здійснить заміну товару на ідентичний належної якості та/або комплектації, постачальник сплачує покупцю штраф у розмірі 10 % від суми, визначеної в п. 3.2. договору.

Цей договір набирає чинності з моменту його укладення та діє до 30.04.2026 включно, а в частині розрахунків - до повного їх виконання (п. 11.1 договору).

Також сторонами підписано специфікацію, яка є додатком №1 до цього договору, а також додаток №2, в якому наведено інформацію про технічні, якісні та кількісні характеристики товару.

10.03.2025 позивач надіслав відповідачу заявку про готовність до виконання договору, яку останній отримав цього ж дня та 14.03.2025 повідомив про орієнтовну дату поставки товару. Зокрема, у заявці визначено строки поставки: протягом 45 (сорока п`яти) календарних днів з дати отримання постачальником письмової заявки від покупця; місця поставки: урочище "Промисловий центр", 6, с. Смільне, Бродівська ТГ, Золочівський район, Львівська обл., 80643; вул. Свіштовська 9, м. Кременчук, Полтавська обл., 39610; комплекс будівель та споруд 9 (за межами населеного пункту села Протопопівка) територія Усатівської сільської ради, Одеський район, Одеська обл, 67632.

Судом встановлено, що 20.03.2025 відповідач з використанням ресурсів Сервісу iDocHUB створив та підписав видаткові накладні від 20.03.2025 №111 на суму 925 258,26 грн, №112 на суму 589 953,42 грн та №113 на суму 256 691,82 грн.

21.03.2025 відповідач здійснив поставку товару за адресами, визначеними у заявці від 10.03.2025.

Проте, як зазначає позивач, 25.03.2025 при перевірці товару ним було виявлено невідповідність його умовам договору, у зв`язку з чим позивач відхилив підписання видаткових накладних та 26.03.2025 склав акти виявлення недоліків товару, які були надіслані на адресу відповідача із листами від 26.03.2025 за вих. №23-02/6/2308-25, №23-02/6/2309-25, №23-02/6/2313-25.

Зокрема, згідно із актами виявлених недоліків товару від 26.03.2025 позивач виявив такі недоліки товару:
- відповідач не надав гарантійний лист;
- маркування товару, що поставляється, не відповідає вимогам ДСТУ ГОСТ 959:2006;
- надані документи не підтверджують якість товару;
- пусковий струм (струм холодної прокрутки) за EN 600095-1 зазначений на акумуляторних батареях у значенні "Не менше, А" не відповідає технічним характеристикам закупівлі, а саме відхилення становить від 7 до 25% у меншу сторону від зазначеного на усіх АКБ (заміри проводилися тестером акумуляторних батарей цифровим LAUNCH BST-560 з підтримкою 12В для оцінки стану акумуляторних батарей будь-яких типів без попередньої зарядки акумулятора).

22.04.2025 у відповідь на зазначені вище листи та акти виявлених недоліків товару від 26.03.2025 відповідач листом за вих. №1 повідомив позивача, що недоліки щодо ненадання завірених копій сертифікатів відповідності відповідачем усунуто шляхом направлення документів у паперовому вигляді на адреси зазначені у заявці позивача від 10.03.2025. Також, відповідач повідомив, що заміна товару на ідентичний належної якості та/або комплектації, як вимагає позивач, неможлива, оскільки інший товар також є виготовленим тими самими виробниками та має такі ж самі технічні та якісні параметри, як і той, що вже поставлений. Крім того, відповідач зазначив, що не погоджується із результатами вимірювання параметрів поставлених АКБ, здійснених приладом LAUNCH BST-560, зазначивши, що умовами договору не передбачено перевірка технічних параметрів акумуляторних батарей, та відповідно, не передбачено яким приладом повинна проводитись така перевірка.

05.05.2025 позивач надіслав на адресу відповідача повідомлення про відмову від зобов`язань за договором поставки від 25.02.2025 №23-02/31-25 з 07.05.2025 та застосування оперативно-господарської санкції у вигляді відмови від встановлення в майбутньому господарських відносин з відповідачем протягом одного року з дня направлення цього повідомлення.

10.06.2025 позивач направив відповідачу претензію за вих. №04-03/11/4282-25, в якій просив сплатити пеню у розмірі 21 262,84 грн, нараховану на підставі п. 7.1 договору, та штраф у розмірі 177 190,35 грн, нарахованого на підставі п. 7.3 договору.

26.06.2025 відповідач надіслав відповідь на претензію позивача в якій відмовив у її задоволенні.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, в іншій частині, рішення суду не оскаржується жодною із сторін.

Стаття 509 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1). До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2).

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (ст. 611 ЦК України).

Зобов`язання може бути забезпечено, зокрема, неустойкою, що прямо передбачено статтею 546 ЦК України.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Неустойка має подвійну правову природу - є одночасно способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Встановивши, з урахуванням наявних в матеріалах справи сертифікатів відповідності та паспортів якості на батареї акумуляторні, які були предметом закупівлі, суд дійшов висновку, що результати проведених представниками позивача вимірювань параметрів поставлених електричних акумуляторів за допомогою приладу LAUNCH BST-560 є неналежними доказами на підтвердження поставки відповідачем неякісного товару, оскільки такі вимірювання не передбачені ані договором, ані специфікацією, а фактично є власною ініціативою та висновком позивача. При цьому, суд вказав, що матеріали справи не містять будь-яких інших доказів на підтвердження того, що поставлений відповідачем товар не відповідав параметрам, погодженим сторонами у додатку №2 до договору щодо технічних характеристик товару.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтоване нарахування позивачем штрафу у розмірі 10% від суми договору на підставі п. 7.3 договору, що є підставою для відмови у задоволенні цієї позовної вимоги.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 цього ж кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зважаючи на вимоги вказаних норм закону та беручи до уваги зібрані у справі докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача штрафу, оскільки подані відповідачем документи на товар, свідчили про те, що його якісні показники відповідали тим умовам та вимогам, які ставилися до нього.

Колегія суддів зазначає, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження поставлення йому відповідачем товару неналежної якості, які давали б підстави суду стягнення з відповідача штрафу.

Доводи позивача, які викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів оцінює критично через недоведеність ним обставин того, що поставлений відповідачем товар мав недоліки.

Доводи апеляційної скарги у своїй сукупності правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, доводи заявника апеляційної скарги не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розподіл судових витрат

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги в порядку статті 129 ГПК України, покладається на скаржника.

Щодо судових витрат відповідача, понесених у суді апеляційної інстанції.

До Північного апеляційного господарського суду 21.01.2026 від відповідача надійшла заява про розподіл судових витрат у цій справі, в якій він просить суд покласти на позивача витрати правничої допомоги в сумі 10 000 грн.

Заява про ухвалення додаткового рішення обґрунтована договором про надання правничої допомоги та адвокатських послуг від 25.04.2025 № 11/АО-ЮО/2025, додатковою угодою від 30.12.2025 № 1/А до договору, актом надання послуг від 19.01.2026 № 8, платіжною інструкцією від 21.01.2026 № 6736 на суму 10 000,00 грн.

27.01.2026 позивач подав до суду заперечення на заяву про розподіл судових витрат у цій справі, у якій просить зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до 0 (нуля). Позивач вважає, що вартість заявлених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн є завищеною, не відповідає обсягу наданих послуг, витраченому часу та складності справи.

Суд, розглянувши вказану заяву відповідача та заперечення позивача на цю заяву, дійшов висновку про її часткове задоволення, з огляду на наступне.

Пунктом 3 частини 1 статті 244 ГПК України визначено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частиною 14 статті 129 ГПК України передбачено, що якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з пунктом 2 частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Частинами першою, другою статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Згідно з частиною першою статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Із матеріалів справи вбачається, що у відзиві на касаційну скаргу (перша заяві по суті), відповідач заявив про понесення витрат на професійну правничу допомогу з розглядом цієї справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000,00 грн та просив їх покласти на позивача.

Норми статті 244 ГПК України вказують на те, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою та ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Тобто є актом правосуддя, яким вирішуються окремі процесуальні питання, що не були вирішені судом під час ухвалення судового рішення за результатами вирішення спору по суті. 

Таке рішення не вирішує/змінює спір сторін по суті, а також не містить висновків про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, не вирішує вимог, не досліджених у судовому засіданні щодо спору по суті (наведена правова позиція узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 21.05.2021 у справі № 905/1623/20, від 22.10.2019 у справі №922/2665/17, від 12.01.2021 у справі № 1540/4122/18, від 17.02.2021 у справі № 522/17366/13-ц, від 25.03.2021 у справі № 640/15192/19).

Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, яка згідно з частиною першою статті 244 ГПК України полягає у такому: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Водночас судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з розглядом справи та вирішенням по суті, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (висновок, викладений у пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц та у постанові Верховного Суду від 27.07.2022 у справі №907/418/21).

Разом з тим положення частини третьої статті 233 ГПК України визначають, що суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.

За змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).

За змістом положень частини п`ятої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Наведене вище повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеної у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. 

Одночасно, загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України. Проте, у частині п`ятій наведеної статті цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Відтак, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 126 ГПК України).

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. 

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19, від 11.02.2021 у справі №920/39/20.

До того ж, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування витрат на правничу допомогу, Верховний Суд вважає за доцільне додатково звернутися до нещодавньої практики ЄСПЛ з цього питання. Зокрема, у рішення від 18.02.2022 у справі "Чоліч проти Хорватії" ЄСПЛ зазначив (п. 77), що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними а також були розумними у своєму розмірі.

Тобто ЄСПЛ підкреслює необхідність об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність). 

Водночас, у рішенні ж від 22.09.2022 у справі "Генеральний будівельний менеджмент проти України" ЄСПЛ у п. 41 зменшив суму витрат на правничу допомогу скаржникові із заявлених 3 750 євро до 850 євро, виходячи саме з надмірного характеру заявлених витрат відносно обмеженого обсягу наданих адвокатом послуг, не вбачаючи у цьому жодних конвенційних порушень.

Колегія суддів зазначає, що при зменшенні витрат на правову допомогу суд також враховує: чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спірні правовідносини у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини (подібна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 910/20852/20, додатковій постанові Верховного Суду від 16.03.2023 у справі № 927/153/22).

Дослідивши надані відповідачем докази, якими підтверджуються витрати на професійну правничу допомогу, врахувавши заперечення позивача, колегія суддів вважає, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним зі складністю цієї справи та складністю виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), не є пропорційним до предмета спору, оскільки: правова позиція відповідача була сталою і не зазнавала змін протягом розгляду спору у судах першої та апеляційної інстанцій, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося, Адвокатське об`єднання "АСТРОН" надавало правову допомогу відповідачу у господарському суді першої інстанції, тому, відповідно, було обізнано у справі з усіма деталями, що з неї випливають. Отже підготовка цієї справи до розгляду в суді апеляційної не вимагала значного обсягу юридичної роботи. 

Отже з огляду на викладене суд апеляційної інстанції, оцінивши витрати відповідача з урахуванням усіх аспектів і складності цієї справи, відповідність цієї суми критеріям реальності і розумності, а також доведеність відповідачем у відповідності до вимог статті 74 ГПК України викладених ним обставин стосовно надання адвокатом послуг на професійну правничу допомогу, дійшов висновку, що заявлені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу у визначеному позивачем розмірі не відповідають вимогам щодо співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмету спору (критерії, визначені частиною п`ятою статті 129 ГПК України). 

У даному випадку колегія суддів вважає, що справедливим та співмірним розміром витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції (за підготовку відзиву на апеляційну скаргу) є 5 000 грн.

З огляду на викладене вище, заяву відповідача про розподіл судових витрат слід задовольнити частково та стягнути з позивача на користь відповідача 5 000 грн судових витрат, понесених відповідачем при розгляді справи в суді апеляційної інстанції. 

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртранснафта" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 08.12.2025 у справі № 910/12132/25 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Стягнути з Акціонерного товариства "Укртранснафта" (01010, місто Київ, вулиця Острозьких Князів, будинок 32/2; ідентифікаційний код 31570412) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосвіт Україна" (03036, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 90, офіс 101; ідентифікаційний код 39328961) 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Доручити господарському суду міста Києва видати наказ.

Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська 

Судді Є.Ю. Пономаренко

А.М. Демидова