ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2026 р. 	Справа № 520/22737/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2026, головуючий суддя І інстанції: Бадюков Ю.В., м. Харків, повний текст складено 18.03.26 по справі № 520/22737/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління ДПС у Харківській області   
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі по тексту – відповідач, ГУ ДПС у Харківській області), в якому просив суд:
- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення - рішення ГУ ДПС в Харківській області від 24.06.2025 року № 1190215-2414-2016 на суму 27508,95 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 24.06.2025 № 1190215-2414-2016, оскільки нарахування податку на належну ОСОБА_1 нежитлову будівлю має здійснюватися не по ставці 1,5% від мінімальної заробітної плати за 1 кв. м., яка неправомірно застосована контролюючим органом, а по ставці 0,000% від мінімальної заробітної плати за 1 кв. м. для класу 1264 «Лікарні багатопрофільні територіального обслуговування», як визначено рішенням Остерської міської ради № 15-02-05/VІІІ другого пленарного скликання позачергової п`ятої сесії восьмого скликання від 14.07.2021 року, зі змінами внесеними Рішенням № 12-10/VIII від 04.08.2022 року, які втратили чинність згідно Рішення Остерської міської ради № 01-25/VIII від 12 липня 2024 року, яке набрало чинності з 01.01.2025 (далі – рішення № 15-02-05/VІІІ).
З огляду на викладене, безпідставне застосування відповідачем при прийнятті оскаржуваного ППР ставки податку у розмірі 1,5% від МЗП призвело до неправомірного збільшення позивачу належного до сплати розміру податкового зобов`язання, що свідчить про наявність підстав для задоволення позову.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2026 у справі №520/22737/25 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд. 46, м. Харків, 61057, код ЄДРПОУ 43983495) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення – задоволено.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення – рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 24.06.2025 року №1190215-2414-2016 про визначення ОСОБА_1 податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке підлягає сплаті фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2024 рік у розмірі 27508,95 грн.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) сплачену суму судового збору в розмірі 1211, 20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд. 46, м. Харків, 61057, код ЄДРПОУ 43983495).
Відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на викладення судом висновків, які не відповідають обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2026 у справі № 520/22737/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ДПС відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про незаконність оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як такого, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що в силу статті 317 КАС України є підставою для його скасування.
Наполягав, що в діях відповідача відсутні будь-які ознаки протиправності, оскільки при формуванні податкового повідомлення-рішення від 24.06.2025 № 1190215-2414-2016 контролюючим органом застосована ставка податку 1,5 відсотка від мінімальної заробітної плати, відповідно до норм чинного законодавства та з урахуванням рішень органів місцевого самоврядування про встановлення ставок податку, які вносяться до інформаційно - комунікаційної системи ДПС податковими органами регіонального рівня (ГУ ДПС у Чернігівській області).
У свою чергу, сам собі Договір купівлі-продажу від 24.01.2009, на який посилається ОСОБА_1 лише підтверджує право власності на нежитлове приміщення та не доводить можливості його використання у певному податковому періоді за функціональним призначенням, про яке вказує позивач.
Вважає, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що належні йому приміщення, які згідно з договором купівлі-продажу характеризуються як «будівля лікарні», за своїм станом відповідають їх функціональному призначенню та використовуються для надання медичних послуг. Вочевидь, сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу лікарні не може бути достатньою підставою для застосування пониженої ставки податку.
Зауважив, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про технічні характеристики нежитлової нерухомості, що належить позивачу на праві власності, оскільки платником не проведено процедуру внесення змін до реєстраційних даних відповідно до приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV (далі – Закон № 1952-IV) та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553) (далі – Порядок № 1127). Відтак, у податкового органу відсутні підстави для застосування ставки податку на рівні 0 відсотків при обчисленні суми податку з об`єкта нежитлової нерухомості, який перебуває у власності ОСОБА_1 . 
Виходячи з того, що рішенням Остерської міської ради, на яке посилається позивач, не встановлено ставку податку для інших нежитлових будівель, а тип належного позивачу об`єкта нерухомого майна не класифікований, що припускає можливість його використання за будь-яким призначенням, то вочевидь застосування максимальної ставки податку при вирішенні питання щодо встановлення податку на майно, в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є цілком правомірним.
До того ж, вбачаючи невідповідність інформації, зазначеної у оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні фактичним обставинам, ОСОБА_1 знехтував своїм правом, передбаченим статтею 266 ПК України, та не звернувся до контролюючого органу з відповідною заявою для проведення звірки даних.
У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечував проти викладених у ній доводів, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач станом на 2024 рік був власником нежитлової будівлі недіючої Євминської дільничної лікарні, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 258, 70 кв. м., що підтверджується копіями договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 24.01.2009, за реєстровим № 30, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Рудюком М.В., витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП «Ніжинське міжміське БТІ» від 03.02.2009, Інформацією з ДРП на нерухоме майно та РПВ на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 442396229 від 05.09.2025.
Рішенням № 15-02-05/VIII другого пленарного засідання позачергової п`ятої сесії восьмого скликання від 14.07.2021 року, зі змінами внесеними Рішенням №12-10/VIII від 04.08.2022 року, які втратили чинність згідно рішення Остерської міської ради №01-25/VIII від 12 липня 2024 року, котре набрало чинності з 01.01.2025, затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території населених пунктів Остерської міської територіальної громади.
Вказані рішення оприлюднені на офіційному сайті (osterska-gromada.gov.ua), і в силу пункту 12.5 статті 12 ПК України є обов`язковим до виконання на усій території Остерської міської територіальної громади.
Згідно з Додатком 1.1 до Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території населених пунктів Остерської міської територіальної громади, затвердженого Рішенням № 15-02-05/VIII, другого пленарного засідання позачергової п`ятої сесії восьмого скликання - «Ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території населених пунктів Остерської міської територіальної громади» для - усього розділу - «Будівлі лікарень та оздоровчих закладів - код класифікації 1264», як і «Лікарні багатопрофільні територіального обслуговування... - код 1264.1», встановлено ставка податку -0,000.
В автоматичному режимі за об`єкт – нежитлова будівля недіючої Євминської дільничної лікарні, за адресою: вул. Лісова, 1-А, с. Євминка Чернігівського району Чернігівської області, загальною площею 258, 70 кв. м. було нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2024 рік та прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 24.06.2025 № 1190215- 2414-2016 на суму 27508, 95 грн.
При формуванні податкового повідомлення-рішення від 24.06.2025 № 1190215- 2414-2016 застосована ставка податку 1,5 відсотка від мінімальної заробітної плати.
Не погодившись із вказаним податковим повідомленням–рішенням контролюючого органу, позивач через звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС в Харківській області від 24.06.2025 № 1190215-2414-2016, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2024 рік у розмірі 27508,95 грн є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки відповідач не довів та не обґрунтував підстав прийняття оскаржуваного у цій справі ППР без урахування ставок податку, визначених Рішенням № 15-02-05/VIII.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України (далі по тексту -ПК України).
Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України, платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та в розмірах, встановленим цим Кодексом та законами з питань митної справи, що повністю узгоджується з приписами ст. 19 Конституції України щодо обов`язку кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відповідно до пункту 12.4.1 пункту 12.4 статті 12 ПК України до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належить встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом.
За визначенням, наведеним у статті 265 ПК України, податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.
Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункту 266.1 статті 261 ПК України).
Як встановлено положеннями підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, у тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Отже, за загальним правилом, об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, у тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Приписами підпункту 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України передбачено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України).
Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з пп. 266.7.1 п. 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком) (підпункт 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України).
Таким чином, відповідно до приписів пункту 12.4.1 пункту 12.4 статті 12 ПК України органи місцевого самоврядування, серед іншого, встановлюють ставки податку на нерухоме майно, а саме для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. При цьому у підпункті 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України законодавець встановив максимальну межу розміру такого податку (1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування) та надав право органу місцевого самоврядування на диференціацію розміру ставки податку залежно від місця розташування (зональності), виду нерухомості та особи платника податку.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що контролюючим органом на підставі інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно було проведено нарахування податку на нерухоме майно ОСОБА_1 за 2024 рік по належному йому на праві власності об`єкту нерухомого майна, зокрема, за нежитлове приміщення, розташоване за адресою : АДРЕСА_3 , загальною площею 258,70 кв. м.
При визначенні розміру спірного податку контролюючий орган керувався Рішенням №15-02-05/VIII, проте не вказав, до якого саме класу, на його переконання віднесена будівля, яка належала позивачу у спірному періоді.
Згідно з Додатком 1.1 до Рішення № 15-02-05/VIII «Ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території населених пунктів Остерської міської територіальної громади» встановлено наступні ставки податку:
- будівлі готельні (готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари) – 1,500%;
- інші будівлі для тимчасового проживання (туристичні бази та гірські притулки) – 1,500%;
- будівлі фінансового обслуговування – 1,500%;
- будівлі торговельні інші – 1,500%;
- будівлі підприємств лісової, деревообробної та целюлозно-паперової промисловості – 1,500%;
- резервуари, силоси та склади – 1,500%;
- казино, ігорні будинки – 1,500%;
- будівлі лікарень та оздоровчих закладів – 0,000%.
З наведеного слідує, що ставка податку коливається в залежності від цільового призначення нежитлового приміщення, яке перебуває у власності особи.
Згідно з абзацом 7 підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Відповідно до підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.
Згідно з пунктом 5.3 статті 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507 затверджено та введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України.
Класифікатор забезпечує уніфікацію об`єктів нерухомості за функціональним призначенням та містить Методику класифікації будівель за головною класифікаційною ознакою.
Визначення належності об`єкта нежитлової нерухомості (будівлі, приміщення) до того чи іншого класу будівель проводиться на підставі документів, що підтверджують їх право власності з врахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення такого об`єкта нерухомості, згідно з Класифікатором.
Відповідно до вказаного ДК 018-2000 об`єктами класифікації є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
У розділі 1 ДК 018-2000 наведено визначення, згідно з якими:
- споруди - це будівельні системи, пов`язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт;
- будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів;
- інженерні споруди - це об`ємні, площинні або лінійні наземні, надземні або підземні будівельні системи, що складаються з несучих та в окремих випадках огороджувальних конструкцій і призначені для виконання виробничих процесів різних видів, розміщення устаткування, матеріалів та виробів, для тимчасового перебування і пересування людей, транспортних засобів, вантажів, переміщення рідких та газоподібних продуктів та ін.
Відповідно до ДК 018-2000 клас 1264 Будівлі лікарень та оздоровчих закладів включає в себе : заклади з надання медичної допомоги хворим та травмованим пацієнтам, санаторії, профілакторії, спеціалізовані лікарні, психіатричні диспансери, пологові будинки
материнські та дитячі реабілітаційні центри.
Цей клас включає також: 
- 1264 лікарні навчальних закладів, шпиталі виправних закладів, в`язниць та збройних сил, будівлі, що використовуються для термального та соляного лікування, функціональної реабілітації, пунктів переливання крові, пунктів донорського грудного молока та т. ін.;
- 1264.1 Лікарні багатопрофільні територіального обслуговування, навчальних закладів.
Колегія суддів зазначає, що визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
При цьому, ДК 018-2000 використовується у даному випадку не для визначення ставок оподаткування, а виключно для визначення статусу нежитлового приміщення, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації будівлі.
Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 31.01.2018 у справі № 822/2624/16.
Позивач стверджує, що належна йому на праві власності будівля відноситься до класу 1264 Будівлі лікарень та оздоровчих закладів, а саме 1264.1 Лікарні багатопрофільні територіального обслуговування, навчальних закладів.
При цьому, позивачем на підтвердження відповідності спірної нерухомості до 1264 Будівлі лікарень та оздоровчих закладів, а саме 1264.1 Лікарні багатопрофільні територіального обслуговування, навчальних закладів додано до матеріалів справи договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, відповідно до якого нежитлова будівля за адресою : Чернігівська область, Козелецький район, с. Євминка, вул. Лісова, буд. № 1-А є недіючою Євминською дільничою лікарнею.
За змістом витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, у графі «тип об`єкта» вказано нежитлова будівля, Євминська дільнича лікарня.
У свою чергу, відповідач на підтвердження правомірності нарахування податку на належну ОСОБА_1 нежитлову будівлю по ставці 1,5% від мінімальної заробітної плати за 1 кв. м. взагалі не зазначає, до якого саме класу, на його переконання віднесена така, та посилається лише на відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації про технічні характеристики нежитлової нерухомості, не визначення підтипу майна, яке належить ОСОБА_1 на праві власності.
Разом з цим, колегія суддів наголошує, що по-перше, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав щодо цільового призначення нежитлової будівлі, зокрема у графі «тип об`єкта» вказано – лікарня, а по-друге, визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
До того ж, навіть у випадку не відображення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей щодо цільового призначення належної позивачу нежитлової будівлі, ПК України не наділяє контролюючий орган правом на власний розсуд, без законного на те обґрунтування визначати будь-яку ставку податку.
Верховний Суд, розглядаючи подібне за змістом питання, у постанові від 22 жовтня 2025 року у справі № 560/21804/23 зазначив таке:
«За правилами частини другої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.
Питання застосування норми частини другої статті 12 Закону № 1952-IV вже неодноразово було предметом розгляду Верховного Суду. Так, зокрема, але не виключно, у постановах від 24 січня 2020 року (справа № 910/10987/18), від 26 жовтня 2022 року (справа № 538/2185/14-ц), від 20 лютого 2018 року (справа № 917/553/17), Верховний Суд дійшов висновку, що нормою частини другої статті 12 Закону № 1952-IV законодавець врегулював правову ситуацію, коли відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не відповідають наявним правовстановлюючим документам, на підставі яких проведені реєстраційні дії, та які мають пріоритет над записами, що містяться у цьому Державному реєстрі.
Відповідно до висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 02 липня 2019 року (справа № 48/340), від 12 березня 2019 року (справа № 911/3594/17), від 19 січня 2021 року (справа № 916/1415/19), відомості Державного реєстру презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи.
Отже, за загальним правилом, якщо особа заперечує актуальність відомостей, внесених до Державного реєстру, останні можуть бути спростовані шляхом надання для дослідження документів, на підставі яких може бути доведено чи спростовано приналежність належного йому майна до об`єкта оподаткування у розумінні вимог податкового законодавства. Аналогічний підхід впроваджено законодавцем і у нормі підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, яка передбачає можливість встановлення бази оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки на підставі відомостей Державного реєстру, але й з урахуванням оригіналів документів платника податків, зокрема документів про право власності».
Виходячи з наведеного правового підходу, сформульованого Верховним Судом, колегія суддів зазначає, що відсутність у витягах з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей щодо коду класифікації будівель відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 у цій конкретній справі не може бути підставою для застосування ставки податку у розмірі 1,5 відсотка.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.03.2026 по справі № 520/21766/23, яка в силу частини 5 статті 242 КАС України підлягає обов`язковому врахуванню.
За викладених обставин, враховуючи те, що відповідачем не викладено доводів на спростування договору купівлі – продажу, колегія суддів дійшла висновку, що ГУ ДПС в Харківській області неправломірно кваліфіковано нежитлову власність позивача в якості об`єкту оподаткування податком на нерухоме майно за ставкою 1,5%.
Обґрунтованих доводів того, що при нарахуванні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позивач не мав права застосовувати ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у розмірі 0,00 %, встановленому Рішенням № 15-02-05/VIII для будівель лікарень та оздоровчих закладів, контролюючим органом не наведено.
Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У справі "Новік проти України" (18.12.2008) Суд зробив висновок, що "надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля".
У справі "Щокін проти України" Суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, по-перше, в зв`язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким і узгодженим, та, відповідно, не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не була дотримана вимога законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.
Податковий орган, отримавши від законодавця вичерпний перелік відомостей та джерел їх отримання, необхідних для правильного визначення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позбавлений можливості визначати розмір такої ставки на власний розсуд. А тому, визначивши ставку податку до належного позивачу нерухомого майна без належного на те обґрунтування та законних підстав, податковий орган допустив фактично свавільне втручання у майнові права позивача.
В силу частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Однак, відповідач правомірності свого рішення належним чином не довів.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.
Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення - рішення від 24.06.2025 № 1190215-2414-2016 на суму 27508,95 грн діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені ПК України, без дотримання вимог частини 2 статті 2 КАС України, отже, наявні підстави для його скасування.
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2026 по справі № 520/22737/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	Я.М. Макаренко   С.П. Жигилій