УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №274/6814/25 Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В. 
Категорія 76 Доповідач Григорусь Н. Й. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року м. Житомир
Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого: Григорусь Н.Й. 
суддів: Галацевич О.М., Павицької Т.М.,
за участю секретаря Кучер А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 274/6814/25 за позовом ОСОБА_1 до Гімназії №11 м. Бердичева Житомирської області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Корбут В.В. у м. Бердичеві,
у с т а н о в и в :
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Гімназії №11 м. Бердичева про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги мотивовано тим, що наказом № 72/01 від 24.06.2025 її звільнено з посади вчителя початкових класів Гімназії № 11 м. Бердичева з 29.08.2025 відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Вона не згодна з таким рішенням по причині мобінгу, так як в освіті вона працює з 01.09.1989, а в Гімназію № 11 прийнята з 09.11.1994. Прийшла в освіту з високим рівнем знань з основ наук та високим рівнем професійних знань. До 06.05.2005 була з кваліфікаційною категорією «спеціаліст І категорії». Але 06.05.2005 в результаті необ`єктивної оцінки педагогічної майстерності та упередженого ставлення їй не встановили кваліфікаційну категорію «спеціаліст вищої категорії». Таким чином з 06.05.2005 її праця неорганізована, високий професіоналізм та якість праці не визнані. Директор Гімназії № 11 скористався цією ситуацією та сфабрикував у вересні 2024 року у змові з недобросовісною матір`ю булінг учнів, за сумлінну, добросовісну працю двічі застосував до неї неправомірні догани, а також безпідставно позбавив преміальних виплат за 2024 р. та попередив її як систематичного порушника трудової дисципліни про звільнення.
Посилаючись на вказані обставини, просила задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 січня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. 
Апеляційна скарга обґрунтована, зокрема тим, що суд першої інстанції в порушення норм трудового законодавства не дослідив питання переважного права залишення на роботі, дотримання відповідачем гарантій при звільненні працівника, а саме запропонувати працівникові всі вакантні посади, які відповідають його кваліфікації. Докази, надані відповідачем є недостовірні та неповні. Порівняльний аналіз кваліфікації працівників, які залишаються працювати та які скорочуються, не містить дати та підпису, не відображає стаж і досвід роботи. Пропозиція їй вакансії посади асистента вчителя у класі є недостовірною, бо на ній працює інша особа. Перелік запропонованих по вакантних посад відсутній.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 16 березня 2026 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та справу призначено до розгляду.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Гімназії № 11 м. Бердичева Марківський А.П. вважав апеляційну скаргу необґрунтованою та в її задоволенні просив відмовити (т. 1 а.с. 237-244). 
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник – адвокат Томчук В.О. доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.
Представник відповідача Гімназії № 11 м. Бердичева Марківський А.П. проти доводів апеляційної скарги заперечував та в її задоволенні просив відмовити.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (ст. 80 ЦПК України).
Згідно з приписами ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 09 листопада 1994 року та працювала на посаді вчителя початкових класів (т. 1 а.с. 6-8).
Наказом директора гімназії від 09.05.2025 №46/01-01 створено комісію з персонального попередження працівників гімназії про наступне вивільнення в зв`язку зі скороченням чисельності (штатів); комісію зобов`язано персонально попередити працівників гімназії, посади яких підлягають скороченню (тижневе навантаження яких змінюється з 01.09.2025), та персонально письмово попередити їх про зміну істотних умов праці або про те, що не раніше ніж через два місяці від дня попередження про наступне вивільнення, вони будуть (або можуть бути) звільнені згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, в зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників (т. 1 а.с. 126).
Відповідно до наказу директора гімназії від 22.05.2025 №55/01-01 
1. внесено зміни до штатного розпису гімназії на 2025 рік шляхом скорочення чисельності та штату працівників, а саме:
1.1 вилучити 1 (одну) ставку вчителя початкових класів з розрахунку – 23 навчальні години, що дорівнює кількості навчальних годин для учнів і тижневому педагогічному навантаженню вчителя початкових класів у першому класі;
1.2 ввести в дію штатний розпис з зазначеними в п.1 змінами з 01.09.2025 (додаток 1 до наказу);
1.3 попередити працівників про заплановане скорочення чисельності та штату до 03.06.2025 (т. 1 а.с. 127).
23.05.2025 директором гімназії виданий наказ №57/01-04, яким наказано:
1. Здійснити скорочення чисельності та штату працівників гімназії у кількості однієї особи (одна штатна одиниця; 23 години тижневого навчального навантаження), з 01.09.2025 року, а саме: 1 вчителя початкових класів.
2. Комісії з персонального попередження працівників гімназії про наступне вивільнення в зв`язку зі скороченням чисельності (штатів) (п. 1 ст. 40 КЗпП України), зміну істотних умов праці на своєму засіданні:
2.1 Визначити кандидатури працівників, які підпадають, або можуть підпадати під зазначене в п.1 скорочення, з урахуванням переважного права на залишення на роботі ( за наявності), передбаченого чинним законодавством (ст. 42 КЗпП України) у термін до 29.05.2025.
2.2 Попередити працівника, який згідно ст. 42 КЗпП України підлягає звільненню у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників гімназії про заплановане вивільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України та запропонувати працівнику, який підпадає під скорочення, переведення за його згодою, на вакантні посади (за наявності таких на момент попередження) до 03.06.2025.
2.3 Взяти до уваги, що комісія за наявності відповідної інформації від адміністрації закладу може протягом двомісячного строку або до останнього робочого дня працівника, який підпадає під скорочення, повідомляти про можливу появу вільних посад та пропонувати їх для переведення.
3. Централізованій бухгалтерії здійснити на дату звільнення працівника усі необхідні нарахування та виплати (у т.ч. вихідної допомоги в розмірі, установленому чинним законодавством) (т. 1 а.с. 129).
Відповідно до наказу директора гімназії від 29.05.2025 №65/01-04 ОСОБА_1 в 
числі інших осіб було попереджено про зміну істотних умов праці і можливе звільнення. З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлена під розпис (т. 1 а.с. 134).
Як слідує із протоколу засідання комісії від 29.05.2025, за результатами розгляду і всебічного аналізу професійної діяльності вчителів початкових класів визначено вчительку початкових класів ОСОБА_1 , такою що підлягає звільненню у зв`язку з скороченням чисельності (штату) працівників гімназії до 01.09.2025. Підставою такого рішення вказано те, що ОСОБА_1 має найнижчу кваліфікацію серед усіх педагогічних працівників, допускала чисельні порушення трудової дисципліни, на неї двічі протягом 2024-2025 років накладались дисциплінарні стягнення (т. 1 а.с. 135).
03.06.2025 ОСОБА_1 попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників Гімназії 29 серпня 2025 року згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України. Одночасно ОСОБА_1 повідомлено про відсутність вакансій (т. 1 а.с. 22).
03.06.2025 директор Гімназії запитав згоду первинної профспілкової організації гімназії №11 м. Бердичева щодо розірвання трудового договору з вчителькою початкових класів ОСОБА_2 , та одночасно повідомив про відсутність вакантних посад, які можливо було б запропонувати працівнику (т. 1 а.с. 137). 
Профспілковий комітет Гімназії листом від 13.06.2025 повідомив адміністрацію Гімназії про надання згоди на розірвання трудового договору і звільнення із займаної посади вчительки початкових класів ОСОБА_1 29 серпня 2025 року в зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників Гімназії (т. 1 а.с. 141).
Наказом директора Гімназії № 11 від 24.06.2025 № 72/01-04 ОСОБА_1 , вчительку початкових класів, звільнено з займаної посади 29.08.2025 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників (пункт частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України) (т. 1 а. с. 144).
Відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інтенції виходив з його необґрунтованості та недоведеності.
З даними висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки такі ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
За змістом статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Положеннями ч. 2 ст. 40КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 753/9240/18.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 641/5330/16-ц.
Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
В пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.листопада 1992 року № 9 роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 28.05.2025 №164 затверджено мережа закладів освіти на 2025-2026 навчальний рік та кількість класів у них.
Керівників закладів освіти громади було зобов`язано утримувати чисельність працівників виключно у межах бюджетних асигнувань на заробітну плату, передбачених кошторисами та штатними розписами. 
У зв`язку із відкриттям у Гімназії №11 лише одного першого класу замість двох, як у попередні роки, зі штатного розпису навчального закладу було вилучено одну посаду вчителя початкових класів. Це зумовило необхідність оптимізації видатків на утримання гімназії шляхом скорочення чисельності працівників, зайнятих на посадах, які неможливо зберегти через фактичну відсутність робочих місць. Вказані обставини доводять той факт, що у відповідача мали місце зміни в організації праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників, що позивачкою не спростовано.
Що стосується дотримання роботодавцем процедури звільнення, то ОСОБА_1 особисто була попереджена про своє звільнення з 29 серпня 2025 року, про що свідчить її підпис на листі – попередженні від 03.06.2025 (т. 1 а.с. 22), а також на наказі № 72/01/04 про звільнення з 29 серпня 2025 року, про що свідчить її підпис від 24.06.2025 (т. 1 а.с. 5).
Відтак, матеріалами справи доведено, що позивача ОСОБА_1 про наступне вивільнення персонально, в установленому законом порядку, попереджено за два місяці.
Обґрунтовуючи позов позивач зазначила, що її звільнення відбулось внаслідок мобінгу з боку адміністрації Гімназії, в той час як її високий професійний рівень дозволяв їй виконувати роботу і вона як спеціаліст із багаторічним досвідом має переважне право на залишення на роботі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, що відповідач після попередження її про наступне звільнення мав запропонувати їй, як працівнику всі інші вакантні посади (іншу роботу), які існували на день такого попередження та/або з`явилися в Гімназії протягом усього періоду перед звільненням та існували на день, а також дослідити її переважне право на залишення на роботі.
Як слідує із матеріалів справ, ОСОБА_1 була проінформована, що станом на 28.08.2025 наявна вакантна посада асистента вчителя в інклюзивному 8 класі, інша робота або посада, яка могла бути запропонована для переведення і подальшого продовження роботи у Гімназії відсутня. Однак, позивач відмовилася від отримання другого екземпляру даної Інформації, що підтверджується підписами членів комісії (т. 1 а.с. 204).
Таким чином факт відмови позивача від отримання Інформації про наявність вакантних посад відповідачем зафіксовано у встановленому законом порядку.
В контексті наведеного, заперечення ОСОБА_1 про зайнятість цієї посади іншою особою, суд визнає неприйнятними.
За приписами ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Оскільки ОСОБА_1 в порівнянні з іншими педагогічними працівниками Гімназії має нижчу кваліфікаційну категорію (спеціаліст другої категорії), що підтверджується атестаційним листом і змістом наказу про підсумки атестації педагогічних працівників, тому її посилання на порушення роботодавцем згаданої норми трудового законодавства є необґрунтованими.
Суд першої інстанції правильно констатував, що позивач не довела вчинення Гімназією № 11 (в особі керівних органів), окремими іншими працівниками або групами працівників трудового колективу Гімназії № 11 відносно неї мобінгу (цькування), тобто систематичні (повторювані) тривалі умисні дії або бездіяльність, які спрямовані на приниження її честі та гідності, її ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення нею трудових прав та обов`язків, що проявлялися у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно неї напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змусили її недооцінювати свою професійну придатність. Судове рішення містить достатню мотивацію з цього приводу, а відтак у апеляційного суду немає необхідності її повторно викладати.
Інші доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.
Отже, відповідач при звільненні ОСОБА_1 виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ст. 43, ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо належного повідомлення позивача про майбутнє звільнення та її працевлаштування, а також отримавши попередню згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), відтак, звільнення позивача відбулося на законних підставах і з додержанням норм трудового законодавства.
З врахуванням вищенаведених обставин, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про звільнення позивача з роботи на законних підставах і з дотриманням встановленого законом поряду та відсутність підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно відмовив у заявленому позові.
Рішення судом ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування чи зміни не має.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Дана справа є малозначною в сили вимог закону.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.Й.Григорусь

Судді О.М.Галацевич

Т.М.Павицька

Повний текст постанови складений 19.06.2026.