ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

09 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 932/12928/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),
суддів: Суховарова А.В., Головко О.В., 
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 угли на рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 28 листопада 2025 року (суддя Леміщенко О.О.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 угли до Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області про скасування рішення про притягнення до адміністративної відповідальності,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 угли звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування рішення про притягнення до адміністративної відповідальності.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є етнічним узбеком та мусульманином, який виїхав з російської федерації до України у 2017 році, оскільки після переїзду його батька в Україну у 2016 році співробітники Слідчого комітету в Тюмені часто, приблизно раз на тиждень, викликали його на слідчі дії та розпитували про батька, а також про дядька, якого примусово вивезли до Узбекистану. В Узбекистані щодо батька Позивача було порушено політично-вмотивовані кримінальні справи, а саме за ч. 4 ст. 159 Кримінально кодексу Республіки Узбекистан («Посягання на конституційний устрій Республіки Узбекистан»), ч. 1 ст. 242 Кримінально кодексу Республіки Узбекистан («Організація злочинної спільноти»), ч. 1 ст. 244-2 Кримінально кодексу Республіки Узбекистан («Масові заворушення»), у зв`язку з чим батька Позивача було оголошено у розшук. 04.06.2024 Позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та був документований Довідкою про звернення за захистом в Україні. 25.06.2024 Позивач отримав Повідомлення №05-24 від 21.06.2024 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Дане рішення було прийнято на підставі Наказу №91 від 21.06.2024 Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області. Не погоджуючись з отриманим Повідомленням №05-24 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач подав скаргу до Державної міграційної служби України у якій просила скасувати наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 11.12.2024. Позивач отримав повідомлення від ГУ ДМС України в Дніпропетровській області №11-24 від 06.12.2024 в якому було зазначено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 27.11.2024 №11-24 про відхилення його скарги на наказ ГУ ДМС України у Дніпропетровській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач оскаржив рішення від 27.11.2024 №11-24 про відхилення його скарги на наказ ГУ ДМС України у Дніпропетровській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в судовому порядку (справа №160/33203/24) Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.07.2025 у справі № 160/33203/24 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 угли до відповідача-1: Державної міграційної служби України, відповідача-2: Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – відмовлено. Позивач оскаржив вищезазначене рішення суду в апеляційному порядку. Апеляційна скарга представником позивача була подана через систему «Електронний суд» 29.07.2025, але апеляційне провадження було відкрите лише 29.08.2025. А в цьому відповідач керуючись правилами розгляду заяв №649 відмовляв позивачу продовжити строк дії його довідки, допоки він не наддасть копію Ухвали про відкриття апеляційного провадження. Коли позивач отримав ухвалу про відкриття апеляційного провадження він звернувся до ГУ ДМС України для продовження дії своєї Довідки про звернення за захистом. При цьому, перед тим, як продовжити дію довідки про звернення за захистом, 10.09.2025 відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення, яке передбачене частиною 2 статті 203 КУпАП, а також постанову ПН МДН 007430 про накладення адміністративного стягнення у розмірі 3 400, 00 грн. (далі – Оскаржувана постанова). Основна позиція ГУ ДМС в Дніпропетровській області (далі – «Відповідач»), що вказана в оскаржуваній постанові, є те, що Позивач проживає на території України без законних підстав. Позивач вважає оскаржувану постанову протиправною, а тому такою, що підлягає скасуванню та звертається до суду з цим позовом з наступних підстав. Позивач звернувся в Україні з заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в порядку, передбаченому Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». До того ж, у примітці до статті 203 КУпАП зазначається, що дія цієї статті не поширюється на випадки, якщо іноземці або особи без громадянства з наміром отримати притулок чи бути визнаними в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнули державний кордон України і перебувають на території України протягом часу, необхідного для звернення із заявою про надання притулку чи заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 4.7. У разі використання особою права на оскарження уповноважена посадова особа територіального органу ДМС до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші надані заявником документи, про що робиться відмітка в розписці про зберігання документів. Строк дії довідки про звернення за захистом в Україні продовжується територіальним органом ДМС на три місяці. Підставою для продовження строку дії зазначеної довідки є копія скарги на рішення територіального органу ДМС з підтверджуючими документами її відправлення або у випадку оскарження в судовому порядку – копія позовної заяви з відміткою (штампом) суду про її прийняття або копія ухвали суду про відкриття провадження у справі або належним чином оформленої судової повістки. Подані документи належним чином долучаються до особової справи. У випадку оскарження рішення в судовому порядку подальше тримісячне продовження строку дії довідки про звернення за захистом в Україні здійснюється після отримання письмової інформації про стан розгляду справи в суді від юридичної служби територіального органу ДМС. Відповідачем не враховано, що позивач є громадянином іншої держави, країною походження якого є російська федерація, та звернувся до відповідача з заявою про визнання біженцем чи особою, яка потребують додаткового захисту, а отже належить до вразливої групи населення шукачів захисту. Враховуюче вищезазначене, представник позивача просить скасувати постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Дніпра від 28 листопада 2025 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказує, що відповідач керуючись правилами розгляду заяв №649 відмовляв скаржнику продовжити строк дії його довідки, допоки він не надасть копію ухвали про відкриття апеляційного провадження. Коли скаржник отримав ухвалу про відкриття апеляційного провадження він звернувся до ГУ ДМС України для продовження дії своєї довідки про звернення за захистом.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
У відповіді на відзив відповідача, позивач заперечив проти його доводів.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 угли є громадянином російської федерації, та іммігрував до України у 2017 році, що підтверджується наданим відповідачем дозволом на імміграцію в Україні від 26.12.2017, який був дійсним до 26.12.2018.
Вказаний дозвіл на імміграцію було скасовано рішенням Управління ДМС від 25.07.2019 № 189, що підтверджується листом Управління ДМС України в Хмельницькій області, який було надано відповідачем.
Відомостей про подальше законне перебування позивача на території України в матеріалах відсутні. Документом що наразі підтверджує законне перебування позивача на території України є Довідка про звернення за захистом в Україні № 014553, яка не містить в собі дати видачі, однак містить відмітки про продовження строку її дії. Так, перший раз вказана довідка була продовжена до 26 вересня 2024 року. В подальшому строк дії довідки було продовжено ще чотири рази, і наразі останньою датою її дії зазначено – 10 грудня 2025 року.
Представник позивача в позовній заяві просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДН № 007430 від 10.09.2025 за ч. 2 ст. 203 КУпАП, в якому до позивача було застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 гривень.
У постанові про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДН № 007430 від 10.09.2025 зазначено наступне: « 10 вересня 2025 року о 14:40 годині за адресою: м. Дніпро, площа Шевченка 7, виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: з 13.07.2025 перевищив встановлений строк перебування в Україні більш як на 30 днів, чим порушив вимоги ч. 1, 3 ст. 3, ч. 1, 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Місце скоєння правопорушення: м. Дніпро, площа Шевченка 7».
Не погодившись з вказаною постановою, позивач оскаржив її до суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно із ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно із ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
В свою чергу, згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Зазначена норма встановлює обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності.
Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 283 КУпАП України, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок та правові підстави їх перебування на території України.
Відповідно до вимог ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно з п. 6-8 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:
іноземець особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;
іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні;
іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 1, 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.
Згідно з ч. 22 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ.
Відповідно до п. 16 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» паспортний документ іноземця документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.
У постанові про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДН № 007430 від 10.09.2025 зазначено наступне: « 10 вересня 2025 року о 14:40 годині за адресою: м. Дніпро, площа Шевченка 7, виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: з 13.07.2025 перевищив встановлений строк перебування в Україні більш як на 30 днів, чим порушив вимоги ч. 1, 3 ст. 3, ч. 1, 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Місце скоєння правопорушення: м. Дніпро, площа Шевченка 7».
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що положеннями ч. 2 ст. 203 КУпАП, на підставі якої відповідачем притягнуто позивача до адміністративної відповідальності, передбачена адміністративна відповідальність за «перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився».
Аналіз вищевказаної норми дає підстави для висновку про те, що адміністративна відповідальність за ч. 2 ст. 203 КУпАП настає у наступних випадках: 1) перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів; 2) проживання іноземцем або особою без громадянства на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні; 3) проживання іноземцем або особою без громадянства на території України за недійсними документами; 4) проживання іноземцем або особою без громадянства на території України за документами, термін дії яких закінчився.
Судом встановлено що 21.06.2024 наказом №91 ГУ ДМС у Дніпропетровській області прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. ОСОБА_1 .
26.06.2024 ОСОБА_1 подав скаргу до Державної міграційної служби України на вищезазначене рішення. 
27.11.2024 Рішенням Державної міграційної служби України № 12-24 відхилено скаргу на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Наказ ГУ ДМС у Дніпропетровській області № 91 від 21.06.2024 та Рішення Державної міграційної служби України № 12-24 від 27.11.2024 ОСОБА_2 оскаржував у Дніпропетровському окружному адміністративному суді. 
Проте, під час звернення до ГУ ДМС у Дніпропетровській області 10.07.2025 із заявою про продовження довідки про звернення за захистом в Україні, доказів звернення до суду позивач не надав. 
Водночас, 08.07.2025 Дніпропетровським окружним адміністративним судом по справі №160/33203/24 винесено рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 угли відмовлено, а саме, відмовлено ОСОБА_1 угли у скасуванні наказ ГУ ДМС у Дніпропетровській області № 91 від 21.06.2024. 
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11.12.2025 у справі № 160/33203/24 залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 угли, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.07.2025 в адміністративній справі № 160/33203/24 залишено без змін.
Позивачу, продовжено термін дії довідки про звернення за захистом в Україні до 13.07.2025, що підтверджується відміткою про реєстрацію в довідці про звернення за захистом в Україні №014553 яка була видана 04.06.2024 та в подальшому неодноразово продовжувалася. 
Після 13.07.2025 ОСОБА_1 угли продовжив нелегально, проживати без документів на право проживання (перебування) в Україні, чим порушив правила перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні. 
10.09.2025 позивач, звернувся до ГУ ДМС у Дніпропетровській області з заявою про продовження терміну дії довідки про звернення за захистом в Україні №014553, яка видана 04.06.2024 терміном дії до 13.07.2025.
Станом на 10.09.2025 Наказ ГУ ДМС у Дніпропетровській області № 91 від 21.06.2024 та Рішення Державної міграційної служби України № 12-24 від 27.11.2024 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або собою яка потребує додаткового захисту гр. рф. ОСОБА_1 були чинними.
Оскільки позивачем перевищено встановлений строк перебування в Україні більш ніж на 30 днів, що підтверджується документально, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що постанова про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДН № 007430 від 10.09.2025 була складена на законних підставах уповноваженою особою Відділу № 3 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області.
Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 угли залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 28 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова 

суддя А.В. Суховаров 

суддя О.В. Головко