Справа № 309/860/26
Провадження № 2/309/424/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2026 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області 
в складі: головуючого - судді Піцура Я.Я.
за участю секретаря Бондаренко В.В.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хуст цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , де треті особи без самостійних вимог на предмет спору Виконавчий комітет Хустської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, – 
В С Т А Н О В И В:
У березні 2026 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , де третя особа без самостійних вимог на предмет спору Виконавчий комітет Хустської міської ради, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 12.03.2022 року між ним та відповідачкою укладено шлюб. Від даного шлюбу народився син: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 подружнє життя склалося непросто, незважаючи на спроби створити теплу атмосферу, відповідач виявила байдужість до сімейних цінностей. Відповідачка має двох дітей від попереднього шлюбу: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які зареєстровані разом з позивачем. Разом з тим значну частину вільного часу ОСОБА_8 та ОСОБА_9 фактично перебувають з матір`ю, за місцем ї тимчасового проживання у с.Рокосово. У зв`язку з чим відповідачка не здійснює щоденного догляду за малолітнім ОСОБА_5 . Відповідачка не забезпечує стабільного середовища для проживання малолітньої дитини, не створила належних побутових умов та фактично усунулась від виконання батьківських обов`язків, участі у вихованні та утриманні дитини не бере, з дитиною не спілкується, матеріальної допомоги не надає. Малолітній ОСОБА_5 фактично проживає виключно з позивачем,я кий забезпечує його усім необхідним, здійснює повсякденний догляд та виховання. Відповідачка тривалий час проживає окремо та не бере участі в утриманні та вихованні дитини. Таким чином малолітня дитина перебуває на повному самостійному утриманні та вихованні батька. 
Посилаючись на викладене позивач просить суд: 1) розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; 2) визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_3 ; 3) встановити факт самостійного утримання, виховання та здійснення щоденного особистого догляду за малолітнім ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_3 .
Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 09.03.2026 відкрито провадження у справі, доручено органу опіки та піклування ВК Хустської міської ради розглянути питання та надати висновок щодо визначення місця проживання дитини, залучено до розгляду справи ІНФОРМАЦІЯ_1 у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору.
Відзиву на позов відповідачем ОСОБА_4 не подавала, однак подала заяву про визнання позову. У заяві вказує, що шлюбні відносини припинені, примирення неможливе. Син ОСОБА_5 , 07.08.2022, проживає виключно з батьком, до якого звик, з яким має тісний емоційний зв`язок та належні умови проживання. Наразі вона планує виїхати за межі України, а тому не має можливості та бажання здійснювати догляд за дитиною, брати участь у його вихованні та забезпечувати його утримання. Вважає, що визначення місця проживання дитини з батьком відповідає його інтересам. Посилаючись на викладене просить суд ухвалити рішення про задоволення позову. 
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позов та просив його задовольнити. Вказує, що треті особи фактично не заперечують проти позову. 12.03.2022 між сторонами укладено шлюб. Від шлюбу народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Так сталося, що відповідачка раніше була одружена і має двох доньок від того шлюбу. Вона завагітніла і тому сторони одружилися. Майже відразу після одруження сімейні відносини погіршилися, дружина стала пропадати. Дитина залишена на батька. Вона не надає жодної підтримки у забезпеченні та триманні дитини, допомоги не дає. Син проживає з батьком і саме позивач його забезпечує усім, без участі відповідачки. Докази цього наявні у матеріалах справи. Відповідач має стабільний дохід в може утримувати дитину. Установлення цього факту матиме право на відстрочку, це спрямоване на забезпечення найкращих інтересів дитини, позаяк мати взагалі не бажає нею займатися. 
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 підтримала позов та просила його задовольнити. Зазначила, що примирення між сторонами не можливе. Відповідачка не бажає виховувати ат утримувати дитину, яка проживає з батьком. Почуття до дитини не має, нею не займається. Позовні вимоги визнає повністю. Дитині так буде краще. Чоловік офіційно працює, отримує значний дохід і лише він утримує дитину. 
У судове засідання представник ВК Хустської міської ради не заявився, у матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи без його участі.
У засідання представник ІНФОРМАЦІЯ_5 не з`явився, матеріали позову ним було отримано під розписку в суді, своєї позиції по суті справи не висловив, тобто йому достеменно відомо про наявність у суді даної справи, однак у жодне з судових засідань представник не з`явився, рухом справи не2 цікавився.
Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Так, відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановлено, що сторони у справі уклали шлюб, який зареєстровано 12 березня 2022 року Хустським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хустському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) за актовим записом №96, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.8).
Від даного шлюбу народився ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.11).
З витягів з реєстру територіальної громади убачається, що позивач ОСОБА_3 та його син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12, 13).
Згідно довідки сімейного лікаря ОСОБА_10 від 03.03.2026, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є пацієнтом з яким укладено декларацію, виклики на прийом здійснює батько ОСОБА_3 , профілактичні огляди та щеплення проходять теж у присутності батька (а.с.14).
Відповідно до листа ДНЗ (Ясла-Садок) №3 «Дзвіночок» ОСОБА_5 відвідує ЗДО №3 «Дзвіночок» з 14.10 2024 року по теперішній час. Зі слів вихователів групи, мати дитини – ОСОБА_4 участі у дошкільному житті дитини в межах закладу не бере. Протягом періоду відвідування дитиною закладу, мати не приводить та не забирає дитину, не підтримує зв`язок з педагогічними працівниками ат не звертається з питань перебування дитини у закладі. Усі організаційні питання, пов`язані з відвідуванням дитиною закладу , комунікацією з педагогічними працівниками та забезпечення потреб дитини у закладі вирішує батько ОСОБА_3 (а.с.16).
З долучених до матеріалів справи платіжних доручень убачається що батьківську плату у вказаному ДНЗ за ОСОБА_5 оплачує ОСОБА_3 .
Також убачається, що ОСОБА_3 з 15.04.2003 року працює у ТОВ «Яс-Експорт-Хуст» на посаді слюсара-механіка, та згідно характеристики з роботи зарекомендував себе з позитивної сторони (а.с.18, 19). Згідно довідки про доходи , за період з 01.03.2025 по 31.03.2026 ОСОБА_3 працюючи у ТОВ «Яс-Експорт-Хуст» отримав дохід у розмірі 368 676,04.
Згідно акту обстеження житлово-побутових і матеріальних умов від 03.03.2026 ОСОБА_3 зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 . Будинок приватний, створено усі умови для належного проживання. Разом з ним проживає його син ОСОБА_5 , який перебуває на повному утриманні батька. ОСОБА_3 забезпечено та створено належні умови для розвитку та виховання сина ОСОБА_5 (а.с.20).
Також до матеріалів справи представником позивача долучено письмові покази ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 (а.с.17) та письмові пояснення ОСОБА_14 , однак на думку суду указані документи не можуть бути визнанні як належні та допустимі докази, позаяк покази свідків суд сприймає безпосередньо шляхом їх допиту су судовому засіданні. ЦПК України не передбачено можливості подання як доказів «письмових пояснень свідків». Указане свідчить, що такі докази подані позивачем у неналежній формі, та не можуть бути взяті до уваги. Клопотання про допит таких свідків у судовому засіданні ніким не подавалося. 
Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу, то з цього приводу суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
Згідно ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою «чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання».
Враховуючи вищевикладене, а також те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, а тому суд приходить до висновку, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слід розірвати.
А отже дана позовна вимога підлягає задоволенню.
Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Як убачається з матеріалів справи, малолітній ОСОБА_5 проживає разом із батьком, а мати дитини не заперечує проти цього. 
Указане у свою чергу свідчить, що позивачем не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла. 
Слід також урахувати, що ухвалою суду було доручено органу опіки та піклування ВК Хустської міської ради скласти висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 разом з батьком. На що листом від 25.03.2026 №02-12/807 суд повідомлено, що спору між батьками щодо визначення місця проживання малолітньої дитини немає. 
Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала 
і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з сином.
З урахуванням наведеного, суди виходить з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача.
А отже у задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити, через недоведеність факту порушення прав позивача. 
Аналогічний пахвовий висновок викладено у постанові КЦС від 10.07.2024 у справі № 127/16211/23.
Відносно вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини суд зазначає наступне.
У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
У СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 зазначила, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 просив встановити факт самостійного виховання та утримання сина, який (як зазначив у вступному слові його представник ОСОБА_1 ) може бути підставою для підтвердження права на відстрочку від мобілізації.
Відповідно до пункту 4 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У цій справі не встановлено обставин, які свідчать, що мати дитини не здатна виконувати свої батьківські обов`язки чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини.
Суд враховує, що проживання матері окремо від дитини не свідчить про те, що вона самоусунулась від виховання та утримання дитини, і не звільняє її від батьківських обов`язків.
А отже достатніх підстав стверджувати про виключно самостійне виховання та утримання дитини батьком – не має.
При цьому суд враховує правову позицію ВС викладену у постанові від 07 травня 2026 року у справі №743/1602/24.
А отже у заваленні даної вимоги також слід відмовити за недоведеністю.
Щодо заяви відповідачки про визнання позову, то на думку суду у даному випадку визнання позову відповідачем у частині вимог про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини суперечить закону (про що сказано вище), а тому в силу приписів ч.4 ст. 206 ЦПК України не приймається судом.
Відтак, на думку суду пред`явлений позов підлягає лише частковому задоволенню, а саме у частині позовної вимоги про розірвання шлюбу. 
Відповідно до приписів ст.. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню удовий збір у розмірі 1331,20 грн сплачений за пред`явлення позовної вимоги про розірвання шлюбу, яку судом задоволено. Сплачений позивачем судовий збір за пред`явлення інших позовних вимог, у задоволенні яких судом відмовлено – слід покласти на позивача. 
Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 81, 258-259, 264-265 ЦПК України, суд, - 
У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , де треті особи без самостійних вимог на предмет спору Виконавчий комітет Хустської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини – задовольнити частково.
Шлюб, укладений між ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстрація місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ), який зареєстрований 12 березня 2022 року Хустським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хустському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) за актовим записом №96 – розірвати.
У задоволенні решти вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1331 (дна тисяча триста тридцять одна) гривня 20 (двадцять) копійок.
Рішення може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстрація місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;
Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ;
Третя особа 1: Виконавчий комітет Хустської міської ради, м.Хуст, вул. 900-річчя Хуста, 27, Закарпатської області, ЄДРОПУ 04053714;
Третя особа 2: ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 .
Повний текст рішення виготовлено 22 травня 2026 року. 

Суддя Хустського 
районного суду:  Піцур Я.Я.