УКРАЇНА
Справа № 196/389/26
№ провадження 2/196/497/2026

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року с-ще Царичанка

Царичанський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого - судді Бабічевої Л.П.,
за участі секретаря судового засідання Кузнецової Г.С.,

учасники справи та представники учасників справи: 
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит- Капітал»,
відповідачка ОСОБА_1 ,
представник відповідачки - Євсєєв Денис Валерійович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в залі суду с-ща Царичанка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернувся до Царичанського районного суду Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 26.07.2023 р. між ТОВ «Аванс Кредит» та відповідачкою укладено кредитний договір № 35231-07/2023. За умовами укладеного договору, позичальник отримав кредит в розмірі 10000 грн. на умовах визначених кредитним договором. Договір укладено в електронній формі та підписано відповідачкою за допомогою електронного підпису шляхом введення одноразового ідентифікатора.
13.12.2023 р. між ТОВ "Аванс Кредит" та ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" укладено договір факторингу №13122023, відповідно до якого ТОВ "Аванс Кредит" відступило на користь ТОВ "ФК «Кредит-Капітал" права вимоги за кредитним договором № 35231-07/2023 від 26.07.2023 р.
Заборгованість відповідачки становить 39 000 грн., з яких: 10 000 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 29 000 грн. - заборгованість за відсотками.
З урахуванням викладеного, позивач просив стягнути з відповідачки суму заборгованості у розмірі 39000.00 грн., а також судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 2662,40 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 8 000.00 грн.
Ухвалою судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2026 року було відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.54).
Відповідачка ОСОБА_1 подала до суду відзив на позовну заяву (а.с.69-74).
У відзиві на позов відповідачка зазначила, що до суду не надано жодного доказу, який доводить факт перерахування грошових коштів на банківську картку відповідачки у розмірі 10 000 грн. 26.07.2023 р. 
У виписці доданій до відзиву на позов, 26.07.2023 р. зазначено про перерахування коштів на її рахунок НОМЕР_1 на банківську картку НОМЕР_2 у розмірі 9 950.00 грн. У вказаній виписці зазначено про перерахування однієї суми коштів 26.07.2023 р. в розмірі 9 950.00 грн. Джерело надходження на її банківську картку коштів в розмірі 9950.00 грн. не зазначено, тому немає достатніх підстав вважати, що саме ТОВ "Аванс Кредит" перерахувало на банківську картку грошові кошти в розмірі 10 000 грн. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Представник позивача - адвокат Усенко М.І. через систему "Електронний суд" подав відповідь на відзив (а.с.95-101).
Представник позивача зазначив, що згідно відповіді АТ КБ «Приватбанк" від 24.04.2026 р. на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_3 ( НОМЕР_1 ). АТ КБ «Приватбанк» повідомляє, що по рахунку(ах) НОМЕР_3 ( НОМЕР_1 ) було зарахування коштів на суму 10000 UAH за період 26.07.2023-26.07.2023 р.
Відповідачка надає виписку по картці АТ КБ "Приватбанк", в якій зазначено, що на її особистий рахунок ( НОМЕР_1 ) 26.07.2023 року було здійснено переказ у сумі 9950 грн. З цієї відповіді видно, що номер картки відрізняється від того, на який Царичанський районний суд Дніпропетровської області здійснював запит у АТ КБ «Приватбанк» для клопотання про витребування доказів, а саме вказаний номер картки – НОМЕР_2 , але особистий рахунок, залишився той самий - НОМЕР_1 .
Відповідно до банківського законодавства України, банківська картка є лише електронним платіжним засобом, який забезпечує доступ до рахунку. До одного рахунку у форматі IBAN може бути випущено декілька карток, вони можуть перевипускатися через втрату чи закінчення строку дії, при цьому номер самого рахунку залишається незмінним.
Тобто, можна зробити висновок, що ця картка належить саме відповідачці, та переказ здійснений від ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ», на виконання договору №35231-07/2023 від 26.07.2023 р. про надання коштів у позику на умовах споживчого кредит
Сума у 9950 гривень пояснюється тим, що за нецільове поповнення Картки для виплат, АТ КБ «Приватбанк» збирає комісію починаючи з 01.09.2022 року у 0,5% від суми (max 50 грн.) за поповнення в межах України. Ця інформація є загальнодоступною, та міститься на офіційному сайті АТ КБ «Приватбанк» у розділі «Тарифи для карток у національній валюті». Відповідачка сплатила комісію за отримання нецільового поповнення Картки від ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ», на виконання договору №35231-07/2023 від 26.07.2023 року про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту, а саме у розмірі 0,5% від 10000 грн, тобто, 50 грн.
Просить позовні вимоги задовольнити, справу розглянути без участі представника.
Відповідачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 у судове засідання не з`явились, представник відповідачки подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без участі представника, відповідачка позовні вимоги не визнає (а.с.121).
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 26.07.2023 р. між ТОВ «Аванс Кредит» та відповідачкою було укладено договір № 35231-07/2023 (а.с.19-23).
Згідно вказаного договору, товариство надало клієнту фінансовий кредит в розмірі 10000.00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, строком на 360 днів, дата надання кредиту – 26.07.2023 р., дата погашення – 19.07.2024 р.; за користування кредитом нараховуються проценти; процентна ставка фіксована, 2.50 % в день та застосовується у межах строку кредитування, вказаного в п.1.2 цього Договору; кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта включаючи використання реквізитів платіжної картки № 4149-49хх-хххх-5774 протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту (п.1.1, 1.2, 1.41, 1.6 Договору).
Пунктом 7.1 договору передбачено, що договір вважається укладеним з моменту підписання його електронними підписами сторін.
Договір підписано ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором "W191".
Додаток до Договору про надання фінансового кредиту № 35231-07/2023 від 26.07.2023 р. - графік платежів підписано ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором "W191" (а.с.12-13).
Довідкою про ідентифікацію ТОВ "Аванс Кредит", ОСОБА_1 , з якою укладено договір 35231-07/2023 ідентифікована одноразовим ідентифікатором "W191" (а.с.26).
Відповідачкою одноразовим ідентифікатором підписано паспорт споживчого кредиту, в якому визначено основні умови кредитування (а.с.15-17).
ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за Договором виконало у повному обсязі, згідно листа ТОВ "Універсальні платіжні рішення" вих.№ 3466_250630125757 від 30.06.2025 р., між ТОВ "Універсальні платіжні рішення" та ТОВ "Аванс кредит" укладено договір на переказ коштів ФК-П-2022/01-1 від 12.01.2022 р. Відповідно до зазначеного договору було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 26.07.2023 р. 18:50 на суму 10 000 грн., маска картки НОМЕР_4 , номер транзакції НОМЕР_5 , призначення платежу: зарахування 10 000 грн. на карту НОМЕР_4 (а.с.27). 
Згідно довідки АТ КБ "Приватбанк" від 15.04.2026 р. № 20.1.0.0.0/7-260408/119331-БТ на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_3 ( НОМЕР_1 ), на яку 26.07.2026 р. здійснено переказ коштів на суму 10000 грн. (а.с.65).
Згідно довідки АТ КБ "Приватбанк" від 31.05.2026 р. № 20.1.0.0.0/7-260525/102877-БТ на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_3 ( НОМЕР_1 ), на яку 26.07.2026 р. здійснено переказ коштів на суму 10 000 грн., призначення платежу: зарахування переказу, що також підтверджується випискою за договором за 26.07.2023 р. згідно якої 26.07.2023 р. відбулось зарахування переказу на картку № НОМЕР_3 , сума у валюті картки – 9 950.00 грн., сума комісії 50 грн. (а.с.141-142).
13.12.2023 р. між ТОВ "АВАНС КРЕДИТ" та ТОВ "Фінансова компанія "Кредит-Капітал" було укладено Договір факторингу №13122023 відповідно до якого первісний кредитор ТОВ "АВАНС КРЕДИТ" передало ТОВ "Фінансова компанія "Кредит-Капітал" за плату належні йому права вимоги до боржників (а.с.29-34).
Відповідно до п. 6.1 Договору клієнт передає фактору права вимоги до боржників, які виникли у клієнта внаслідок невиконання умов кредитних договорів, та які входять до портфелю заборгованості.
Згідно Акту прийому-передачі Реєстру боржників за договором факторингу №13122023 від 13.12.2023 р. клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників (а.с. 35).
Згідно Витягу з реєстру боржників до Договору факторингу №13122023 від 13.12.2023 р., позивач ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло права грошової вимоги до відповідачки ОСОБА_1 в сумі 39 000 грн., з яких: 10000 грн. – сума заборгованості за основною сумою боргу, 29000 грн.- сума заборгованості за відсотками (а.с.35). 
З розрахунку заборгованості за договором № 35231-07/2023 від 26.07.2023 р., вбачається, що відповідачка має заборгованість за кредитним договором у сумі 39 000.00 грн., з яких: 10 000.00 грн. – сума заборгованості за основною сумою боргу, 29 000.00 грн.- сума заборгованості за відсотками (а.с. 28).
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Статтею 207 ЦК України не передбачено вичерпного переліку таких документів, тому, окрім листів та телеграм, можуть використовуватися й інші засоби зв`язку, наприклад електронний або інший інтернет/SMS-pecypc.
Частиною 2 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Крім того, суд зазначає, що згідно п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно із ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
На підставі абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 була ініціатором укладання кредитного договору, надала необхідні для укладання договору особисті дані, зокрема реєстраційний номер облікової картки платника податків, паспортні дані, які зазначені в кредитному договорі (19-23).
Договір підписано ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором «W191», чим підтверджено укладання між сторонами такого договору, оскільки без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт позивача за допомогою логіну та пароля договір між сторонами не був би укладений.
Отже, існують підстави вважати, що сторонами належно обумовлено умови користування позиченими коштами та позичальнику належним чином повідомлено про умови позики.
У відзиві на позов відповідачка зазначила, що до матеріалів справи не надано жодного доказу, який доводить факт перерахування грошових коштів на її банківську картку у розмірі 10 000 грн. 26.07.2023 р. Оскільки на її рахунок НОМЕР_1 на банківську картку перераховано кошти 26.07.2023 р. в розмірі 9 950.00 грн. та не вказано джерело, від якої особи відбулось вказане надходження в розмірі 9 950.00 грн.
Згідно листа ТОВ "Універсальні платіжні рішення" вих.№ 3466_250630125757 від 30.06.2025 р., між ТОВ "Універсальні платіжні рішення" та ТОВ "Аванс кредит" укладено договір на переказ коштів ФК-П-2022/01-1 від 12.01.2022 р. Відповідно до зазначеного договору було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 26.07.2023 р. 18:50 на суму 10 000 грн., маска картки НОМЕР_4 , номер транзакції НОМЕР_5 , призначення платежу: зарахування 10 000 грн. на карту НОМЕР_4 (а.с.27). 
Із довідки АТ КБ "Приватбанк" від 15.04.2026 р. № 20.1.0.0.0/7-260408/119331-БТ вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_3 ( НОМЕР_1 ), на яку 26.07.2023 р. здійснено переказ коштів на суму 10000 грн. (а.с.65).
Згідно довідки АТ КБ "Приватбанк" від 31.05.2026 р. № 20.1.0.0.0/7-260525/102877-БТ на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_3 ( НОМЕР_1 ), на яку 26.07.2023 р. здійснено переказ коштів на суму 10 000 грн., призначення платежу: зарахування переказу, що також підтверджується випискою за договором за 26.07.2023 (а.с.141-142).
Із виписки наданої відповідачкою вбачається перерахування коштів на картку НОМЕР_6 26.07.2023 р. в розмірі 9 950.00 грн. (а.с.78).
Згідно п.1.6 кредитного договору №35231-07/2023 кредит надається клієнту з використанням реквізитів платіжної картки № НОМЕР_4 (а.с.19-23).
Також згідно відповідей АТ КБ "Приватбанк" та виписки за 26.07.2023 р. вбачається, що 26.07.2026 р. здійснено переказ коштів на суму 10 000 грн., сума у валюті картки 9 950.00 грн., комісія 50 грн., саме на карту № НОМЕР_3 , рахунок НОМЕР_1 (а.с.65, 141-142).
Тому доводи відповідачки щодо відсутності доказів переказу коштів суд не бере до уваги.
У зв`язку із чим, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10 000 грн.
Щодо стягнення із відповідачки заборгованості за відсотками в розмірі 29 000 грн. суд зазначає таке.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частинами першою та другою статті 1056-1 ЦК України унормовано, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Між первісним кредитором та відповідачкою дійсно було погоджено розмір процентів і порядок їх нарахування, однак, суд вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до розрахунку заборгованості нараховані кредитодавцем проценти у розмірі 29000.00 грн більш ніж вдвічі перевищують суму, отриману відповідачкою у кредит – 10000 грн.
З цього приводу слід зазначити, що відповідачка, як пересічний споживач кредитних послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не змогла ефективно здійснити свої права бути поінформованою про дійсні умови кредитування ТОВ "Аванс Кредит", які викладені в декількох значних за об`ємом документах, які не містять прозорості та зрозумілості, зокрема, щодо розміру нарахувань за кредитом /кредитний договір №35231-07/2023 від 26.07.2023 р., додаток №1 до Договору про надання фінансового кредиту №35231-07/2023 від 26.07.2023 р., паспорт споживчого кредиту від 26.07.2023 р., заявка-анкета клієнта на отримання фінансового кредиту в ТОВ "Аванс Кредит"/. А тому на думку суду, укладення ОСОБА_1 кредитного договору перетворюється на непомірний тягар для відповідачки, як споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором.
Таким чином, суд враховує, що вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Кредитодавець, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення кредитного договору на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Крім того, з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.
Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985року № 39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз.3 пп.3.2 п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013року № 7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст. 3, ч.3 ст. 509 та ч.1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.
Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.
У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками – фізичними особами.
Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20).
Також, відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Відповідно до пункту 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Тому суд виходить саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права.
Застосовуючи аналогію та враховуючи те, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за процентами за кредитним договором не є співрозмірною сумі кредиту у розмірі 10000.00 грн, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, суд дійшов висновку про те, що необхідно зменшити розмір процентів за вказаним договором до розміру отриманих відповідачкою кредитних коштів.
Тому суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками за кредитним договором №35231-07/2023 від 26.07.2023 р. підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 10000.00 грн.
Що стосується укладеного договору факторингу, суд зазначає таке.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ч. 1 ст. 1084 ЦК України).
Разом із тим щодо суб`єктного складу таких правовідносин ч. 3 ст.1079 ЦК України визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.
Зокрема, у п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
За п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою.
У ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.
Таким чином, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ.
Навіть при умові, що відповідач з будь-яких підстав не отримав вищезазначені повідомлення про відступлення права вимоги, має місце той факт, за яким відповідач не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунки первісних кредиторів,  і таке виконання було б належним відповідно до вимог ст. 516 ЦК України.
Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 вересня 2015 року по справі № 6-979цс15, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.
Виписка з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.37) підтверджує, що ТОВ «ФК «Кредит- Капітал» за своїм правовим статусом відноситься до юридичних осіб, що мають статус фінансових установ, які відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України.
Права вимоги за кредитним договором № 35231-07/2023 від 26.07.2023 р., перейшло до ТОВ «ФК «Кредит- Капітал».
Всупереч умовам кредитного договору № 35231-07/2023 від 26.07.2023 р.  відповідачка не виконала свого зобов`язання. 
Таким чином, за вищевказаних обставин суд доходить висновку, що між сторонами по справі укладено кредитний договір № 35231-07/2023 від 26.07.2023 р., за умовами якого відповідачка зобов`язалась прийняти грошові кошти, та повернути їх у визначений договором строк, а також сплатити відповідні проценти.
У зв`язку із чим суд вважає, що позов ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» підлягає частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит- Капітал» заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10000.00 грн., відсотками в розмірі 10000.00 грн., що становить загальну суму 20000.00 грн. В іншій частині позовних вимог слід відмовити.
Щодо витрат на правничу допомогу, то суд зазначає таке.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша друга статті 133 ЦПК України).
Судом встановлено, що позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000.00 грн. надано договір про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025 р. (а.с.39); акт №140 наданих послуг від 09.03.2026 р. (а.с.39); детальний опис наданих послуг до акту №140 за договором про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025 р. (а.с.40); ордер на надання правничої допомоги адвоката Усенка М.І. серії ВС №1381377 (а.с.40).
Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Суд враховує, що вказана категорія справ відноситься до малозначних та розглядається у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням ціни позову, а також те, що представник позивача безпосередньої участі у судових засіданнях не брав, тому заявлена сума у 8 000 грн. є завищеною.
Отже, суд вважає за необхідне, виходячи з засад розумності, беручи до уваги співмірність розміру витрат на виконання професійної правничої допомоги з ціною позову та обсягом фактично виконаних робіт, а також пропорційності стягнення судових витрат, стягнути з відповідачки на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 грн.
Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжною інструкцією № 15314 від 10.03.2026 р. про сплату судового в розмірі 2 662.40 (а.с. 1). Враховуючи те, що задоволено 51.28% позовних вимог (20 000 грн. від 39 000 грн. складає 51.28 %), суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача суму понесених судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, яка становить 1 365.28 грн. (2662.40 грн. х 51.28% : 100).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 78-80, 247, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за Кредитним договором № 35231-07/2023 від 26.07.2023 р. в розмірі 20 000.00 грн., судовий збір в розмірі 1 365.28 грн., витрати на професійну правничу допомогу  у розмірі 2 000, 00 грн., а всього 23365.28 грн. (двадцять три тисячі триста шістдесят п`ять грн. 28 коп.).
У іншій частині позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду, а у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», ЄДРПОУ 35234236, місцезнаходження: 79029, м. Львів, вул.Смаль-Стоцького, 1, корпус 28, 4-й поверх, НОМЕР_7 в АТ "Креді Агріколь Банк".
Відповідачка: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_8 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Л.П. Бабічева