Справа № 459/4444/25 Головуючий у 1 інстанції: Дем`яновська Ю.Д. 
Провадження № 33/811/285/26 Доповідач: Гончарук Л. Я. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі: судді Гончарук Л.Я., з участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Шептицького міського суду Львівської області від 12 січня 2026 року, 

встановив:

цієї постановою, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020,00 гривень (одна тисяча двадцять гривень 00 копійок).
Направлено ОСОБА_1 до органу місцевого самоврядування, а саме Шептицької міської ради на проходження програми для кривдників, передбаченої Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" строком на 3 (три) місяці.
Відповідно до постанови, ОСОБА_1 , яка протягом року притягалася до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, 30.11.2025 року близько 16:20 год, перебуваючи за адресою проживання: АДРЕСА_1 , вчинила психологічне домашнє насильство відносно доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: обзивала доньку нецензурними словами, принижувала та шарпала за одяг, внаслідок чого дитина злякалася та почала плакати, чим завдала шкоди психологічному здоров`ю дитини, тобто вчинила правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.
На вказану постанову особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови судді Шептицького міського суду Львівської області від 12 січня 2026 року, оскаржувану постанову скасувати, провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
В обгрунтування вказує про те, що постанова суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що винесена без повного і всебічного з`ясування обставин справи, а відтак підлягає скасуванню, з огляду на наступне. 
Вказує, що суд першої інстанції безпідставно поклав в основу рішення пояснення її колишнього чоловіка ОСОБА_3 , який є заінтересованою особою у результаті розгляду справи. Враховуючи наявність конфлікту між сторонами, такі показання не можуть вважатися об`єктивними та неупередженими.
Зуважує, що у суді першої інстанції ОСОБА_3 не допитувався та не попереджався про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, а тому його покази не можуть бути беззаперечним доказом вчинення скаржником адміністративного правопорушення.
Наголошує, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про складання протоколу про адміністративне правопорушення та про розгляд справи судом першої інстанції. Про наявність адміністративної справи та її розгляд ОСОБА_1 дізналася лише після отримання копії постанови суду першої інстанції. Таким чином, було порушено її право на захист, гарантоване Конституцією України, зокрема право на надання пояснень, подання доказів, заявлення клопотань та користування правовою допомогою.
Стверджує, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували настання або реальну можливість настання шкоди психічному чи фізичному здоров`ю дитині.
До справи не долучено: медичних документів щодо тілесних ушкоджень; висновків лікаря чи психолога; інших об`єктивних доказів, які б підтверджували завдання шкоди.
Сам факт конфлікту між сторонами не може автоматично свідчити про наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП.
З огляду на викладене, матеріали справи не містять достатніх, належних і допустимих доказів, які б у сукупності беззаперечно підтверджували наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.
Отже, висновок суду першої інстанції про доведеність вини є передчасним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.
Щодо строку на апеляційне оскарження постанови судді Шептицького міського суду Львівської області від 12 січня 2026 року зазначає, що ОСОБА_1 , у судовому засіданні присутня не була, копію оскаржуваної постанови остання отримала поштовим зв`язком лише 04 лютого 2026 року, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням, а з матеріалами справи ознайомилась 10 лютого 2026 року, відтак вважає такий пропущено з поважних причин.
Заслухавши пояснення особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на підтримання поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Доводи апелянта щодо поважності пропуску строку апеляційного оскарження є обґрунтованими. Суд вважає, що строк апеляційного оскарження пропущений апелянтом з поважних причин, а тому його слід поновити.
Згідно ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити, чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і, в залежності від встановленого, прийняти законне вмотивоване рішення.
Відповідно до положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Положеннями Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Всупереч тверджень апеляційної скарги ці вимоги закону суддею першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 були дотримані, а висновок судді про доведеність винуватості останньої у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі та постанові судді, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується зібраними по справі доказами у їх сукупності, які були досліджені в судовому засіданні та наведені у постанові.
Зокрема, такий висновок ґрунтується на даних, що зафіксовані в протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАД № 991250 від 11.12.2025, який відповідає вимогам ст. 256 КУпАП та яким зафіксовано час, місце, обставини вчинення правопорушення; рапорті старшого інспектора – чергового Шептицького РВП ГУНП у Львівській області Гимзи Р.І. від 30.11.2025, в якому вказано, що зі служби «102» надійшло повідомлення про факт події; протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 30.11.2025 року; письмових поясненнях ОСОБА_3 від 30.11.2025, що підтверджують обставини події, викладені в протоколі; письмових поясненнях неповнолітньої ОСОБА_2 від 30.11.2025, наданих у присутності законного представника – батька ОСОБА_3 , що також підтверджують обставини події, викладені в протоколі; у формі оцінки ризиків домашнього насильства від 30.11.2025; постанові судді Шептицького міського суду Львівської області від 16.10.2025.
Зазначені вище докази жодних сумнівів щодо їх достовірності та допустимості не викликають, оскільки вони оформлені у визначеному процесуальним законом порядку, взаємоузгоджуються між собою, у зв`язку з чим твердження апелянта про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП, є необґрунтованими.
Відповідно до ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, тягне за собою накладення штрафу від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від тридцяти до сорока годин, або адміністративний арешт на строк до десяти діб.
Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.
Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання чи настання фізичної чи психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.
Для встановлення події правопорушення, зазначеного у ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.
Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Пунктом 4, 14, 17 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначені наступні терміни:
економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;
психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;
фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Таким чином, під домашнє насильство психологічного характеру, яке утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, підпадають лише такі діяння, якими цілеспрямовано та навмисно спричиняється емоційна невпевненість, страх або іншим чином завдається шкода психічному здоров`ю іншого члена сім`ї. Під домашнє фізичне насильство підпадають лише такі діяння, якими цілеспрямовано та навмисно нанесено побої, заподіяно тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості.
Частиною 2 ст. 173-2 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за діяння, передбачене частиною першою цієї статті, вчинене стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи. 
Частиною 3 ст. 173-2 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частинами першою або другою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню.
Як слідує з матеріалів справи, 16.10.2025 року ОСОБА_1 притягалася до адміністративної відповідальності за вчинення 09.09.2025 правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, що підтверджується постановою Шептицького міського суду Львівської області від 16.10.2025, яка набрала законної сили 27.10.2025.
Вказані докази в сукупності підтверджують факт вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства по відношенню до доньки ОСОБА_2 , що тягне за собою адміністративну відповідальність, передбачену ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.
Твердження апелянта про те, що постанова суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що винесена без повного і всебічного з`ясування обставин справи, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки при розгляді справи в суді першої інстанції порушень норм матеріального чи процесуального права допущено не було. Суддя відповідно до ст.ст. 245 та 280 КУпАП повно і всебічно з`ясував усі обставини, що мали значення для правильного вирішення справи.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність в її діях складу адміністративного правопорушення не заслуговують на увагу, оскільки такі не підтвердженні та спростовуються матеріалами справи, об`єктивними доказами вчинення психологічного насильства та поясненнями потерпілої про факти такого насильства, які узгоджуються з іншими доказами, наявними у матеріалах справи.
Доводи апелянта мають формальний характер та зводяться фактично до переоцінки доказів, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновків про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП правопорушення, а також спрямовані на її ухилення від адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення.
Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що вона була позбавлена можливості реалізувати в суді передбачені ст. 268 КУпАП права особи, що притягається до адміністративної відповідальності, оскільки справу було розглянуто за її відсутності, то слід зазначити, що при розгляді справи в суді апеляційної інстанції таке право відновлено шляхом прийняття до провадження апеляційної скарги, та надання можливості подачі пояснень, клопотань та доповнень, разом з тим, ОСОБА_1 не було надано будь-яких інших доказів, які б спростовували її вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.
Отже, висновок суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП, є обґрунтованим та базується на сукупності доказів, досліджених судом першої інстанції і перевірених в ході апеляційного перегляду справи.
Накладаючи адміністративне стягнення, суд дотримався вимог ст.ст. 33 КУпАП і призначив його в межах санкції ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.
Також відповідно до ст. 39-1 КУпАП у разі вчинення домашнього насильства чи насильства за ознакою статі суд під час вирішення питання про накладення стягнення за адміністративне правопорушення має право одночасно вирішити питання про направлення особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, на проходження програми для таких осіб, передбаченої ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» чи ЗУ «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків».
Суддя відповідно до ст.ст. 245, 280 КУпАП повно й всебічно з`ясував усі обставини, що мали значення для правильного вирішення справи. Докази, які лягли в основу судового рішення, були досліджені суддею в ході судового розгляду й отримали належну оцінку.
Викладені у постанові судді висновки відповідають фактичним обставинам справи.
Зібрані у справі докази в їх сукупності відповідають критерію належності, допустимості та достатності для прийняття рішення. Обставини, які б виключали провадження в справі, відповідно до ст. 247 КУпАП, відсутні.
Апеляційна скарга не містить правових підстав для скасування судового рішення.
З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги і вважає, що підстав для скасування постанови судді немає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд, -

постановив:

поновити особі, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови судді Шептицького міського суду Львівської області від 12 січня 2026 року.
Апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а постанову судді Шептицького міського суду Львівської області від 12 січня 2026 року відносно ОСОБА_1 – залишити без змін.
Постанова є остаточна й оскарженню не підлягає.

Суддя    Л.Я. Гончарук