ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2741/26 Справа № 204/9023/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року м. Дніпро 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Пищиди М.М.
суддів: Свистунової О.В., Ткаченко І.Ю.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 25 листопада 2024 року в цивільній справі номер 204/9023/24 за позовом Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення, -

В С Т А Н О В И В:
У вересні 2024 року Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між підприємством та відповідачем встановилися фактичні відносини з приводу надання послуг з водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , де уповноваженим власником є ОСОБА_1 , на ім`я якої відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Проте, вчасно та у відповідному розмірі оплату послуг споживачем за цією адресою не здійснювалась, в результаті чого утворилась заборгованість станом на 30.06.2024 року – 45 998 грн. 63 коп., з яких: 41 611 грн. 66 коп. – сума основного боргу, 501 грн. 16 коп. – сума 3% річних та 3 885 грн. 81 коп. – інфляційне збільшення.
Враховуючи вищевикладене позивач просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості по сплаті послуг з водопостачання та водовідведення з урахуванням 3% річних та інфляційного збільшення у розмірі 45 998,63 грн. з яких: 41 611 грн. 66 коп. – сума основного боргу, 501 грн. 16 коп. – сума 3% річних та 3 885 грн. 81 коп. – інфляційне збільшення; вирішити питання судових витрат.
Рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 25 листопада 2024 року позовну заяву Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради заборгованість по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення за період з жовтня 2008 року по червень 2024 року у розмірі 41 611 грн. 66 коп. – сума основного боргу, 501 грн. 16 коп. – сума 3% річних та 3 885 грн. 81 коп. – інфляційне збільшення, а разом 45 998 грн. 63 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 028 грн. 00 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою.
В обгрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та вважає, що висновки викладені в судовому рішенні не відповідають дійсним обставинам справи. 
З урахуванням викладеного, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково. Просить застосувати позовну давність.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги. 
Судом встановлено, що предметом господарської діяльності КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради є, зокрема, надання послуг водопостачання та водовідведення, про що зазначено у п. 2.2.1 Статуту Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, затвердженого рішенням міської ради від 20 березня 2019 року № 68/23.
Відповідачка - ОСОБА_1 значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, та є споживачем послуг Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради.
На ім`я ОСОБА_1 для оплати послуг із водопостачання Комунальним підприємством «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , що вбачається з довідки на особовий рахунок за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно із наявними в матеріалах справи довідкою та розрахунком заборгованості по особистому рахунку, оформленому на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 у споживача послуг з водопостачання та водовідведення наявна заборгованість станом на 30.06.2024 року у розмірі 45 998 грн. 63 коп., з яких: 41 611 грн. 66 коп. – сума основного боргу, 501 грн. 16 коп. – сума 3% річних та 3 885 грн. 81 коп. – інфляційне збільшення.
Також матеріали справи містять направлене відповідачці досудове повідомлення про наявність заборгованості за надання послуг з водопостачання та водовідведення станом на 30.06.2024 року – 45 998 грн. 63 коп.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із їх законності та обґрунтованості.
Апеляційний суд не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 68 ЖК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відповідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Згідно зі ст.160 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
Відповідно до п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2015 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.
Згідно вимог ст. 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.
На час виникнення спірних правовідносин, чинними були норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24 червня 2004 року, який діяв до 01 травня 2019 року. Так, згідно зі ст. 13 цього Закону, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Згідно з п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року №6-2951цс15.
Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи з юридичної природи правовідносин, що виникли між сторонами, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Щодо вимоги про стягнення заборгованості по оплаті за послуги водопостачання і водовідведення.
Як вбачається з матеріалів справи, особовий рахунок на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за №947542000079 відкритий на ім`я ОСОБА_1 , що підтверджується розрахунком заборгованості.
Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб зазначено, що за адресою АДРЕСА_1 , 20.10.2008 року як уповноважений власник зареєстровано ОСОБА_1 та 30.04.2009 року зареєстровано ОСОБА_2 .
Відповідно до наданого розрахунку заборгованості нарахування здійснювалося на двох зареєстрованих осіб, які проживали за вказаною адресою упродовж заявленого періоду.
Разом з тим, скаржниця в апеляційній скарзі зазначає, що у період з 26.11.2018 року по 29.12.2021 року власником зазначеної квартири було АТ “Альфа Банк”, на підставі укладеного іпотечного договору. 
Однак, матеріали справи не містять належних, достовірних та достатніх доказів того, що ОСОБА_1 за зазначений період не користувалася квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та не отримувала житлово-комунальні послуги для власних потреб. Також, апелянтом не надано заяв про не проживання за місцем реєстрації разом з підтверджуючими документами або заяв про фактичне проживання за іншою адресою.
Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. ( ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ( ч. 1 ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування ( ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Доказів того, що ОСОБА_1 за зазначений період не користувалася квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та не отримувала житлово-комунальні послуги для власних потреб, матеріали справи не містять.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо покладення обов`язку по сплаті за користування комунальними послугами на ОСОБА_1 . 
Разом з тим, суд апеляційної інстанції не може погодитися щодо періоду нарахування заборгованості. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, вона не отримувала позовну заяву не могла надати на неї відзив та заявити про застосування строку позовної давності.
Враховуючи, що ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 вересня 2024 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Дана ухвала суду була направлена на останню відому адресу місця реєстрації ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .
Проте, до суду повернувся конверт з вкладеннями судових документів із поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання», що в розумінні ч. 6 ст. 272 ЦПК України не є належним повідомлення. Отже, відомості про отримання зазначеної ухвали разом з позовною заявою з додатками, матеріали справи не містять.
Таким чином, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у відсутності відповідачки, а матеріали справи не містять даних про належне направлення відповідачці ухвали разом з позовною заявою з додатками, що унеможливило відповідачку надати відзив на позовну заяву, в тому й числі подати заяву про застосування строку позовної давності, тому заява ОСОБА_1 про застосування позовної давності підлягає розгляду апеляційним судом.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема у постановах від 19 вересня 2018 року у справі N 219/5355/14-ц (провадження N 61-2956св18), від 15 січня 2020 року у справі N 199/892/14-ц (провадження N 61-8366св19), від 23 вересня 2020 року у справі N 756/5050/15-ц (провадження N 61-21682св19).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).
Положеннями частини 5 статті 261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць.
Оскільки плата та відповідно і заборгованість по оплаті послуг водопостачання та водовідведення нараховувалась позивачем відповідачу щомісяця, то в даному випадку перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.
З відповідного числа кожного наступного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг з водопостачання та водовідведення, а отже починається і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення.
Як вже було зазначено вище, статтею 257 ЦК України дійсно визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Однак, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України від 30 березня 2020року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022року у справі № 679/1136/21.
Карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, був відмінений на всій території України лише з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023року (постанова Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27 червня 2023року № 651).
Отже, строки, визначені, зокрема, статтею 257 ЦК України, продовжувались на весь строк дії карантину, тобто у період з 12 березня 2020року по 30 червня 2023року.
Крім того, Законом № 2120-IX від 15 березня 2022року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії.
В подальшому, Законом 3450-ІХ від 08 листопада 2023 року пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було викладено в такій редакції: у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
При цьому, указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, було введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022року строком на 30 діб.
В подальшому, відповідними указами Президента України строк дії воєнного стану в України неодноразово продовжувався та режим воєнного стану в Україні діє до теперішнього часу.
Пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» було виключено з ЦК України лише на підставі Закону № 4434-IX від 14 травня 2025року, який набрав чинності 04 вересня 2025року.
Тож, строк, визначений, зокрема, статтею 257 ЦК України, продовжувався на строк дії воєнного стану з 24 лютого 2022 року і до 03 вересня 2025року.
Враховуючи наведені положення законодавства апеляційний суд приходить до висновку, що позивач має право на солідарне стягнення з відповідачки заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення за період з 12 березня 2017 року по червень 2024 року включно (в межах заявлених позивачем позовних вимог), тобто протягом періоду дії на території України карантину та воєнного стану, у який строки позовної давності продовжувались, а також протягом трьох років до запровадження в Україні карантину встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
Позовні вимоги КП «Дніпроводоканал» ДМР в частині стягнення з відповідачки заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення за період з жовтня 2008 року по 11 березня 2017 року включно задоволенню не підлягають у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.
При цьому, у пункті 37 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2019 року № 690 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2022року № 85) закріплено, що розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитих послуг є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиті послуги), якщо інший порядок та строки не визначені договором.
Заборгованість відповідачки за спожиті послуги водопостачання та водовідведення в межах строку позовної давності становить 34 788,73грн ((41611,66грн (заборгованість за період з жовтня 2008 року по червень 2024 року) — 6 822,93грн (заборгованість за період з жовтня 2008 року по лютий 2017року включно, яка не стягується у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності) = 34 788,73грн)).
Отже, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність частково задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачки основного боргу по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення, та вважає, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими лише у розмірі 34788,73грн.
Крім того, у позовній заяві позивач вказав, що, окрім повернення боргу за надані ним послуги, відповідачка має сплатити позивачеві інфляційне збільшення суми боргу та 3% річних, надавши розрахунок, згідно з яким 3% річних та інфляційне збільшення суми боргу нараховані за період прострочення з липня 2018 року по січень 2022 року включно, тобто в межах строку позовної давності.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така позиція повністю узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.
З огляду на те, що відповідачка прострочили виконання грошового зобов`язання, вона на вимогу позивача повинна сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми.
Нарахування 3 % річних та інфляційних втрат має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу.
Враховуючи наведене, слід дійти висновку про наявність законних підстав для притягнення відповідачки до передбаченої статтею 625 ЦК України відповідальності за порушення ними строків виконання грошового зобов`язання.
Тож встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині позовних вимог про стягнення з відповідачки інфляційного збільшення суми боргу у розмірі 3885,81 грн та 3% річних у розмірі 501,16грн.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, переоцінки доказів та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин, законності та обґрунтованості висновків суду ці доводи не спростовують.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України).
Враховуючи викладене апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення слід скасувати, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у загальному розмірі - 39 175,70грн.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, які в цій справі складаються із судового збору, апеляційний суд виходить з наступного.
За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно частини десятої статті 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
При подачі позовної заяви КП “Дніпроводоканал” ДМР сплатило судовий збір у розмірі 3028 грн. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог 85,17% (39175,70 грн. х 100/45998,63 грн), а саме у розмірі 1344,91 грн. (3028 грн х 85,17%).
При подачі апеляційної скарги відповідачкою сплачено судовий збір у загальному розмірі 4542 грн. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, сплачений відповідачкою судовий збір підлягає стягненню на її користь з позивача пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (14,83%), а саме у розмірі 673,58 грн. (4542 грн. х 14,83%).
Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи зазначене, з ОСОБА_1 слід стягнути на користь КП “Дніпроводоканал” ДМР різницю між сумою судового збору, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, та сумою, яку позивач має компенсувати відповідачці, у розмірі 1 905,37 грн (2 578,95 грн – 673,58 грн).
За таких обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості. Зазначене відповідно до вимог ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 25 листопада 2024 року – скасувати.
Позовні вимоги Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення — задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради заборгованість за наданими послугами з водопостачання та водовідведення у розмірі 34 788,73грн. - сума основного боргу, 3% річних у сумі 501,16 грн. та інфляційне збільшення боргу у сумі 3 885,81 грн.
В задоволенні решти вимог — відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради судовий збір у розмірі 1 905,37 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 травня 2026 року.

Судді