Справа № 175/20648/25
Провадження № 2/463/1064/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2026 року    м.Львів

Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Яворського С.Й.,
секретаря судового засідання - Станько Р.О.
з участю представників відповідача - Курило Т.П., Брик А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ), Адміністрації Державної прикордонної служби України про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :
позивач через систему «Електронний Суд» звернувся до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідачів відповідно до якого просить стягнути з Державної прикордонної служби України моральну шкоду у розмірі 200 000,0 гривень та визнати дії працівників відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » незаконними та такими, що порушили його права.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач є учасником бойових дій з 2014 року, рятувальником ДСНС, який проходить службу у м.Краматорськ, який має відстрочку від мобілізації, так як являється працівником критичної інфраструктури. 29.09.2025 року ОСОБА_1 перебуваючи у відпустці, здійснював поїздку до сім`ї, яка є вимушено евакуйованою та на даний час проживає у Закарпатській області. На блокпості «Жорнава» його безпідставно зняли з автобуса не зважаючи на пред`явлені ним, відповідальному працівнику документи, зокрема: службове посвідчення рятувальника ДСНС, посвідчення учасника бойових дій, витяг із наказу про відпустку та квитки на маршрут внутрішнього переміщення «Краматорськ-Львів-Перечин». В подальшому його доставили до відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.204-1 КУпАП та звинуватили у намірі незаконного перетину державного кордону. Однак згідно постанови Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 30.10.2025 року провадження у справі №298/1337/25 закрито у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. Надалі позивача у темний час доби, близько 23 год. 00 хв., без засобів зв`язку висадили у гірській місцевості, за 11 кілометрів від населеного пункту, що спричинило реальну загрозу його життю, викликало сильний страх, як природну реакцію на небезпеку та постановило його у стан повної безпорадності. Водночас позивач вважає такі дії працівників прикордонної служби протиправними, небезпечними та такими, що принижують його честь та гідність. Зазначає, що з 2014 року брав участь у бойових діях, захищаючи Батьківщину та був безпідставно виставлений працівниками прикордонної служби як порушник, що значною мірою принизило його гідність як бійця, що воював за Україну. Водночас через незаконні дії працівників прикордонної служби не відбулась довгоочікувана зустріч позивача із його двома малолітніми дітьми, що спричинило сильний емоційний удар. Дана подія викликала у позивача тривожність, емоційне виснаження, недовіру до державних органів, порушення почуття справедливості та руйнування внутрішньої рівноваги у зв`язку із чим позивач змушений був звернутись до суду з даним позовом.
Позовна заява поступила до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області 04.12.2025 року.
Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2025 року матеріали даної справи передано за підсудністю до Личаківського районного суду м.Львова.
Матеріали справи поступили до суду 04.02.2026 року.
Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 09.02.2026 року, позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків зазначених у мотивувальній частині ухвали суду.
18 лютого 2026 року позивачем через систему «Електронний Суд» подано заяву на усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 09.02.2026 року.
Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 19.02.2026 року, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
03.03.2026 року представником відповідача Адміністрації державної прикордонної служби України – Володимиром Горошко подано відзив на позовну заяву з якого вбачається, що звертаючись до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди, завданої неправомірними діями органу державної влади (посадової особи), позивач зобов`язаний довести наявність шкоди, спричиненої стражданнями чи приниженнями та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, зокрема втрат немайнового характеру, тобто моральну шкоду він зазнав та яке саме їх матеріальне вираження. Водночас зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження порушення особистих немайнових чи процесуальних прав позивача, завдання шкоди його здоров`ю й життю, завдання душевних страждань, заподіяних йому внаслідок неправомірних дій відповідача моральної шкоди. Разом з тим, в матеріалах справи позивачем не доведено усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого можна було б встановити наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди, позивачем не наведено у чому безпосередньо полягали душевні страждання та переживання, тим самим не розкрито змісту емоцій. Сам по собі факт складення відносно позивача протоколу про адміністративне правопорушення та факт наявності постанови про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП, не свідчить про безумовну підставу для відшкодування моральної шкоди. Враховуючи вищенаведене, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, а тому в задоволенні позову просить відмовити. Водночас просить суд замінити відповідача Адміністрацію Державної прикордонної служби України належним відповідачем – НОМЕР_1 прикордонним загоном, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 . Залучити Адміністрацію Державної прикордонної служби України в якості третьої особи яка не заявляє самостійні вимоги на стороні відповідача.
05.03.2026 року представником відповідача Державної організації (установа, заклад) Військова частина НОМЕР_2 – Курило Т.П. через систему «Електронний Суд» подано відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги позивача заперечує в повному обсязі, оскільки вимоги позивача не грунтуються на нормах закону та є безпідставними й не підлягають задоволенню. Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_3 близько 21 год. 20 хв. під час несення служби в прикордонному наряді «Контрольний пост» на ок. н.п. Жорнава Закарпатської області військовослужбовцями відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » НОМЕР_1 прикордонного загону було зупинено транспортний засіб у якому серед інших рухався громадянин України ОСОБА_1 . Посадовими особами прикордонного загону в межах повноважень з метою недопущення незаконного перетину Державного кордону та недопущення порушення правил прикордонного режиму та режиму державного кордону було запропоновано громадянину ОСОБА_2 надати для перевірки документи які посвідчують його особу та військово-облікові документи. Після попередньої перевірки документів, які посвідчують особу було встановлено, що ОСОБА_2 є жителем Донецької області тому з ним було проведено опитування, щодо мети перебування у межах контрольованого прикордонного району. В ході опитування вище вказаного громадянина щодо мети його перебування у межах контрольованого прикордонного району та маршруту руху останній не зміг чітко та обґрунтовано пояснити мету свого перебування в контрольованому прикордонному районі та обраного маршруту руху, у своїх поясненнях ОСОБА_1 постійно плутався, висловлював суперечливі твердження та виявляв ознаки знервованості. У зв`язку з наведеним прикордонний наряд прийшов до висновку, що дана особа ймовірно має намір здійснити незаконне перетинання Державного кордону України поза встановленими пунктами пропуску. На підставі виявлених ознак протиправної діяльності, відповідальність за яку передбачена ст.204-1КупАП, про вказану ситуацію старший прикордонного наряду здійснив доповідь старшому зміни прикордонних нарядів та за погодження начальника ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 » було прийнято рішення про затримання гр. ОСОБА_1 у порядку ст.263 КУпАП та доставки його прикордонним нарядом «Група реагування» до підрозділу ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». У подальшому, після з`ясування обставин правопорушення, відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 204-1 КУпАП. В ході процедури адміністративного затримання ОСОБА_1 було роз`яснено його право на отримання безоплатної вторинної правопорушення допомоги, положення ст.268 КУпАП та ст.63 Конституції України. Зі змістом протоколу про адміністративне затримання та протоколом про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 було ознайомлено, зауважень, заяв, клопотань від останнього не надходило. О 22 год. 10 хв. після складання процесуальних документів затриману особу було звільнено у встановленому законом порядку, а матеріали справи про адміністративне правопорушення в подальшому було направлено до Великоберезнянського районного суду Закарпатської області. 30.10.2025 року Великоберезнянський районний суд Закарпатської області за результатом розгляду отриманих матеріалів справи про адміністративне правопорушення передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП, закрив вищезазначену справу на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у діях Позивача складу адміністративного правопорушення. Зважаючи на те, що Позивач 29 вересня 2025 року, перебуваючи у межах контрольованого прикордонного району у якому відповідно до постанови КМУ 1147 діє спеціальний прикордонний режим щодо в`їзду, перебування, проживання, пересування громадян України та не зміг пояснити мету свого перебування військовослужбовці НОМЕР_1 прикордонного загону у передбачений Законом порядку здійснили його адміністративне затримання у відповідності до ст. 263-265 КУпАП та скли протоколи про адміністративні правопорушення відповідно до абз. 22 п.1 ч.1 ст.255 КУпАП тим самим виконали обов`язок покладений на них державою відповідно до Закону. Протокол про адміністративне правопорушення складені відповідно до вимог ст.ст.254, 255 КУпАП, з додержанням вимог ст.256 КУпАП, із зазначенням місця, часу вчинення та суті правопорушення. Крім того, складений протокол про адміністративне правопорушення не є актом, який встановлює, змінює чи скасовує норми права у відповідній сфері відносин, або породжує права і обов`язки для Позивача. Протокол про адміністративне правопорушення є лише фіксацією порушення, яке виявлено, та відповідно до ст.251 Кодексу України про адміністративне правопорушення є одним із джерел доказів та підставою для подальшого провадження у справі. Протокол, як доказ, підлягає оцінці при розгляді уповноваженою особою справи про адміністративне правопорушення і не може бути скасований. Адміністративне затримання особи є одним із заходів забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення, який використовується з метою припинення адміністративного правопорушення коли вичерпано інші заходи впливу. Разом з тим, враховуючи поведінку Позивача, вчинення дій які унеможливлювали здійснення заходів щодо провадження у справі про адміністративне правопорушення на місці вчинення правопорушення, абсолютній переконаності, що вимоги військовослужбовців НОМЕР_1 прикордонного загону містять лише декларативний характер, не змоги пояснити мету свого перебування у контрольованому прикордонному районі під час введення на всій території України правового режиму воєнного стану посадові особи прикордонного загону, не мали іншого правового варіанту фіксації адміністративного правопорушення, як здійснення адміністративного затримання Позивача. Відповідно до протоколу про адміністративне затримання складеного стосовно Позивача, загальний час тримання склав близько 01 години, що свідчить про те, що військовослужбовцями НОМЕР_1 прикордонного загону здійснено комплекс заходів із з`ясування обставин правопорушення у найкоротші терміни, при чому під час здійснення вищевказаних заходів військовослужбовцями НОМЕР_1 прикордонного загону дотримано права та свободи Позивача, жодні заходи фізичного та психологічного тиску відносно останнього не застосовувалися, що свідчить про те, що Позовні вимоги ґрунтуються на викривленій інформації, яка за своєю природою є фікцією. Під час здійснення адміністративного затримання, складання протоколу про адміністративне правопорушення, стосовно Позивача заходи фізичного та психологічного впливу не застосовувалися, фіксація правопорушення здійснювалися у суворій відповідності до вимог Кодексу про адміністративні правопорушення та Інструкції з оформлення посадовими особами Державної прикордонної служби України матеріалів справ про адміністративні правопорушення, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ від 18.09.2013 року №898, під час спілкування з Позивачем військовослужбовці виявляли високу культуру і такт, свої вимоги і зауваження викладалися в переконливій формі із дотриманням правил ділового спілкування. Громадянину ОСОБА_1 під час здійснення адміністративного затримання, складання протоколу про адміністративне правопорушення було роз`яснено його права, передбачені ч.1 ст.63 Конституції України та ч.1 ст.268 КУпАП, а також право на отримання безоплатної вторинної правової допомоги. На підставі вищезазначеного слід дійти до висновку, що Позивачем не надано належних та допустимих доказів, підтверджуючих неправомірність дій військовослужбовцями НОМЕР_1 прикордонного загону при складанні відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення за ст.204-1 КУпАП, позовні вимоги ґрунтуються на даних, які об`єктивно не відповідають дійсності. Разом з цим, військовослужбовцями не вчинено протиправних дій стосовно позивача, факт закриття справи про адміністративне правопорушення не спричинив наслідків цивільно-правового характеру і не є доказом того, що дії військовослужбовців НОМЕР_1 прикордонного загону заподіяли Позивачу моральну шкоду, при цьому Позивачем не надано доказів на підтвердження обставин щодо заподіяння йому моральної шкоди неправомірними діями відповідачів, у зв`язку із чим підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Викладенні факти в позовній заяві про тяжкий психологічний стан та моральні страждання, які нібито переніс позивач після звільнення нічим не підтверджуються, жодним доказом та не мають свого фактичного обґрунтування, а тому вважає, що у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити в повному обсязі. Водночас заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача Відділ прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на належного відповідача НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) та виключити відділ прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » із списку відповідачів.
05.03.2026 року представником відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 – Кашиним В.А. через систему «Електронний Суд» подано відзив на позовну заяву, в якому зазначається, що відповідачами у даній справі визначено ІНФОРМАЦІЯ_4 , військову частину НОМЕР_2 , Адміністрацію Державної прикордонної служби України та відділ прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Відділ прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » структурно входить до складу НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) та не має статусу юридичної особи, не є самостійним утворенням (філією або представництвом), тому належним відповідачем по справі має бути НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ), оскільки саме останній є суб`єктом владних повноважень, який наділений відповідними владними повноваженнями. Також, з урахуванням того, що адміністративне затримання було здійснено військовослужбовцями відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 », не є посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_4 ), належним відповідачем по справі повинен бути НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_2 ). Позивачем заявлено вимоги про відшкодування моральної шкоди одночасно до кількох відповідачів, однак зі змісту позовної заяви не вбачається належного обґрунтування підстав часткової відповідальності кожного з них. При цьому, оскаржувані дії щодо затримання здійснювались конкретним суб`єктом владних повноважень у межах наданої компетенції. За відсутності доведеного причинно-наслідкового зв`язку між діями кожного із заначених відповідачів та настанням заявленої моральної шкоди, а також належних доказів протиправності таких дій, покладення відповідальності на кількох суб`єктів є безпідставним. Заявлення позовних вимог одночасно до ІНФОРМАЦІЯ_5 і до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України є безпідставним, оскільки оскаржувані дії щодо затримання здійснювались конкретним підрозділом НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) як самостійним суб`єктом владних повноважень. ІНФОРМАЦІЯ_4 не є безпосереднім суб`єктом спірних правовідносин та не вчиняло дій, які позивач вважає протиправними. В позовній заяві в якості відповідачів позивач вказав ІНФОРМАЦІЯ_4 , військову частину НОМЕР_2 , Адміністрацію Державної прикордонної служби України та відділ прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » однак, в прохальній частині позовні вимоги ставляться позивачем до Державної прикордонної служби України. Таким чином позовна заява не відповідає вимогам законодавства України, а також позивач відповідно до статті 160 КАС України не зазначив зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів. У зв`язку із вищенаведеним просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
06.03.2026 року позивачем через систему «Електронний Суд» скеровано відповідь на відзив в якому позивач, зазначає що представником відповідача Державної організації (установи,заклад) Військова частина НОМЕР_2 не наведено жодних конкретних, об`єктивних даних (фактів/подій/сигналів/орієнтувань), які б відповідали критерію обґрунтованої підозри та виправдовували обмеження свободи. Висновки про «ймовірний намір» ґрунтуються на суб`єктивній оцінці поведінки, що саме по собі не може легітимізувати затримання. Водночас представник відповідача визнає, що 30.10.2025 року судом справу закрито за відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення (п.1 ч.1 ст.247 КУпАП). Твердження представника відповідача, що закриття справи “не спричинило наслідків цивільно-правового характеру” та “не є доказом” заподіяння шкоди, є формальним і не спростовує ключового: обмеження свободи/приниження/стрес уже відбулися і підлягають оцінці судом у площині ст.23, 1167, 1173–1174 ЦК України. Затримання та доставлення до підрозділу, складання протоколів за «спробу незаконного перетину кордону» — це об`єктивно принижує гідність, формує стигматизацію, викликає страх та відчуття безсилля, особливо в умовах воєнного стану і прикордонного режиму, а також з огляду на час доби (пізній вечір) та ситуаційний контекст. Всі ці обставини прямо корелюють із п. 2, 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України (душевні страждання, приниження честі та гідності). Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд такі задовольнити, адже розмір моральної шкоди у 200 000 гривень вважає співмірним з огляду на: інтенсивність втручання (фактичне обмеження свободи та примусове доставлення), обвинувачувальний характер ситуації (інкримінування 204-1 КУпАП), наслідок у вигляді судового закриття за відсутністю складу правопорушення, що підкреслює безпідставність первинних підозр, критерії розумності і справедливості, на які посилається сам відповідач. Водночас наголошує шкода, завдана незаконними рішеннями/діями органів державної влади та їх посадових осіб при здійсненні владних повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини відповідного органу/посадової особи — ст.1173, 1174 ЦК України, у системному зв`язку зі ст.56 Конституції України. Твердження відповідача про “відсутність доказів” є некоректним, оскільки моральна шкода за своєю природою доводиться сукупністю доказів та обставин (інтенсивність втручання, примусовий характер доставлення/затримання, інкримінування “спроби незаконного перетину кордону”, публічність ситуації, часові межі, психологічні наслідки тощо). Сам факт фактичного обмеження свободи та оформлення матеріалів щодо правопорушення вже є джерелом стресу й приниження, що підпадає під охорону ст.28, 29 Конституції України та ст.5, 8 Конвенції.
Разом з тим, зазначає, що не заперечує, щодо клопотання представника відповідача про замінити відповідача Відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на належного відповідача Військову частину НОМЕР_2 , враховуючи що структурний підрозділ без статусу юридичної особи не може нести самостійну майнову відповідальність як відповідач у цивільній справі. Водночас заміна/виключення не повинні призвести до фактичного уникнення відповідальності органами/системою ДПСУ. Дії посадових осіб ВПС мають оцінюватися як дії відповідного органу/військової частини в системі ДПСУ, а також у контексті відповідальності держави за шкоду, завдану посадовими особами при здійсненні владних повноважень (ст.1173–1174 ЦК України). 
23.03.2026 року представником відповідача Державної організації (установа/заклад) Курило Т.П. через систему «Електронний Суд» скеровано заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначає, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Звернувшись з цим позовом до суду, позивач зазначав, що відповідач протиправно склав протокол про адміністративні правопорушення, передбачені частиною третьою ст.163, ч.1 ст.204-1 КУпАП, відносно нього вважаючи, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про незаконне притягнення до адміністративної відповідальності, чим завдали йому суттєвих моральних страждань, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, оскільки відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом, а тому вважаємо, що відсутні підстави для задоволення позову. При цьому сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Прошу суд у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
Позивач в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. При цьому, через систему ”Електронний Суд” 17.03.2026 року подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує, просить суд такий задовольнити. 
Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні, в режимі відеоконференції, зазначив, що заперечує щодо задоволення позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву наявному у матеріалах справи.
Представник відповідача Брик А.О. в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив.
Протокольною ухвалою суду від 23.04.2026 року клопотання представника відповідача задоволено та виключено з числа відповідачів відділ прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та залучено в якості належного відповідача НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ).
Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного.
Постановою судді Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 30.10.2025 року у справі № 298/1337/25 встановлено, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ №327920 від 29.09.2025 року, громадянин ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, зокрема 29.09.2025 року о 21 год. 20 хв. на околиці населеного пункту Стужиця (територія Ставненської сільської громади Ужгородського району, Закарпатської області) в межах контрольованого прикордонного району на відстані близько 5600 метрів до державного кордону України, на напрямку 32 прикордонного знаку Словацької Республіки був затриманий громадянин України ОСОБА_1 за спробу незаконного перетину державного кордону в пішому напрямку з України до Словацької Республіки поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги ст.ст.9, 12 Закону України «Про державний кордон» від 04.11.1991 року, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.204-1 КУпАП. 17.10.2025 року ОСОБА_1 скерував клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. В клопотанні зазначив, що він фактично здійснював внутрішнє переміщення територією України з міста Краматорськ, Донецької області до м.Перечин, Закарпатської області, не перетинаючи державний кордон України. Водночас зазначив, що постійно проживає та працює у пожежно-рятувальній частині м.Краматорськ, де виконує службові обов`язки у підрозділі ДСНС, є заброньованим працівником підприємства критичної інфраструктури, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_5 та перебував у офіційні відпустці. Метою поїздки було відвідування родини, яка проживає у м.Перечин, Закарпатської області та має статус внутрішньо переміщених осіб. Зазначеною постановою провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.204-1 КУпАП закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.
Позивачем долучено до позовної заяви електронний квиток, відповідно до якого ОСОБА_1 сплачено за проїзд з м.Краматорськ до м.Львів 510,70 гривень дата та час відправлення 16 год. 03 хв. 28.09.2025 року , час прибуття:11 год. 32 хв. 29.09.2025 року.
Згідно електронного квитка, ОСОБА_1 сплачено за проїзд з м.Львів до м.Перечин 657,04 гривень дата та час відправлення 14 год. 00 хв. 29.09.2025 року , час прибуття:19 год. 45 хв. 29.09.2025 року.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
Позивач зазначає, що незаконні дії посадових осіб  прикордонної служби полягають у безпідставному притягненні його до адміністративної відповідальності. Незаконність притягнення до адміністративної відповідальності встановлено під час розгляду справи про адміністративне правопорушення судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (ч. 2 ст. 1167 ЦК України).
Статтею 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч. 2 ст. 1176 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (ч. 6 ст. 1176 ЦК України).
Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч. 7 ст. 1176 ЦК України).
Крім положень ст. 1176 ЦК України підстави для відшкодування шкоди громадянинові також передбачено ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі Закон № 266/94-ВР).
Відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства (ч. 1 ст. 1 Закону № 266/94-ВР).
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (ч. 2 ст. 1 Закону № 266/94-ВР).
Частиною 1 статті 2 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.
Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами: Національної поліції - підрозділами кримінальної та спеціальної поліції; Державного бюро розслідувань - оперативними, оперативно-технічними, внутрішнього контролю, забезпечення особистої безпеки; Служби безпеки України - оперативними підрозділами Центрального управління, регіональних органів та органів військової контррозвідки; Служби зовнішньої розвідки України - агентурної розвідки, оперативно-технічними, власної безпеки; Державної прикордонної служби України - розвідувальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (агентурної розвідки, оперативно-технічним, власної безпеки), підрозділами забезпечення внутрішньої безпеки та власної безпеки, оперативного документування, оперативно-розшуковими та оперативно-технічними; управління державної охорони - підрозділом оперативного забезпечення охорони виключно з метою забезпечення безпеки осіб та об`єктів, щодо яких здійснюється державна охорона; органів і установ виконання покарань та слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України; розвідувального органу Міністерства оборони України - оперативними, оперативно-технічними, власної безпеки; Національного антикорупційного бюро України - детективів, оперативно-технічними, внутрішнього контролю; Бюро економічної безпеки України - підрозділами детективів, оперативно-технічними підрозділами.
З постанови судді Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 30.10.2025 року у справі № 298/1337/25 встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ №327920 від 29.09.2025 року складений відділом прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Отже, з аналізу положень ст. 1176 ЦК України, ст. 1-2 Закону № 266/94-ВР можливо прийти до висновку, що незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність відшкодовується не будь-яка шкода, а виключно завдана фізичній особі внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.
Суд вважає, що позивач помилково посилається на притягнення його відповідачем до адміністративної відповідальності, оскільки відповідно до постанови судді Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 30.10.2025 року у справі № 298/1337/25 дії уповноважених посадових осіб відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_6 полягали виключно у складанні протоколу про адміністративне правопорушення, а не притягнення його до адміністративної відповідальності.
Відповідно до статті 251 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі. Обов`язок зі збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.09.2013 № 898 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України від 21.12.2018 № 1046), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.10.2013 за № 1729/24261 затверджено Інструкцію з оформлення особами Державної прикордонної служби матеріалів про адміністративне правопорушення (надалі Інструкція).
Пунктом 1 розділу ІІІ Інструкції визначено, що щодо кожного факту вчинення адміністративного правопорушення, протидію якому віднесено до компетенції Держприкордонслужби, невідкладно, але не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення в пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України, або контрольному пункті в`їзду-виїзду, або контрольованому прикордонному районі, а під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану на блокпостах та поза їх межами особи, яка вчинила правопорушення, складається протокол про адміністративне правопорушення (далі - протокол) (додаток 1), за винятком випадків, передбачених статтею 258 КУпАП.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Статтями 2, 4 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.
У пункті 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР зазначено, що в наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
За абзацом 4 статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Звернувшись з цим позовом до суду, позивач зазначав, що посадова особа відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » безпідставно притягнула його до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 204-1 КУпАП, чим порушила його права людини та громадянина.
За змістом частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.2 ст.23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (ч.3 ст.23 ЦК України). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України).
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 ЦК України).
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч.5 ст.23 ЦК України).
Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У пункті 5 цієї ж Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Отже, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
У пункті 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 335/6977/22 зазначено, що усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
Велика Палати Верховного Суду також вже досліджувала питання порядку оскарження дій у разі складання протоколу про адміністративне правопорушення та у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18 сформулювала такі висновки.
Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень.
Застосовним до розглядуваної справи є також висновок Верховного Суду, сформульований у постанові від 22 червня 2023 року у справі № 752/5417/19, про те, що факт складання протоколу не вказує на фактичну вину особи. Протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи. Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу.
Узагальнюючи висновки у питанні визначення правової природи протоколу про адміністративне правопорушення та функції посадових осіб під час його складання, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що на уповноважену особу під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення покладено обов`язок зафіксувати всі обставини його скоєння з визначенням особи, яка за встановленими обставинами та з високим ступенем вірогідності вчинила адміністративне правопорушення, скласти стосовно такої особи протокол про адміністративне правопорушення та надіслати його до суду.
Водночас на посадову особу під час складання протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень посадової особи, яка складає протокол, не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.
Оцінку доказів службова особа, яка складає протокол, повинна здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки службової особи є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд.
Своєю чергою оцінку доказів, зібраних та зафіксованих службовою особою, та правову кваліфікацію дій особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, встановлених на підставі цих доказів, здійснює суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, із залученням експерта і спеціаліста, а також за допомогою інших доказів.
Отже, оформлення службовою особою прикордонної служби матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері охорони державного кордону здійснюється нею на виконання покладених на неї функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом.
Протокол про адміністративне правопорушення, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема зазначення характеру адміністративного правопорушення та нормативного акта, який передбачає відповідальність за таке правопорушення.
Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.
Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 638/3490/18 зазначила, що процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які полягають у фіксації адміністративного правопорушення, можуть бути оцінені на предмет відповідності закону чи іншому нормативному акту судом під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки оцінка таких дій без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності сукупно з іншими доказами є неможливою.
Розгляд справ про адміністративні правопорушення у сфері охорони державного кордону за статтею 204-1 КУпАП здійснюють судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно зі статтею 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення встановлює, зокрема, чи відповідає протокол вимогам закону, чи його складено відповідно до статті 256 КУпАП, чи достатньо матеріалів та доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності тощо.
За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, якщо за наявними у матеріалах справи доказами, зокрема протоколом про адміністративне правопорушення, показами свідків, показаннями технічних приладів, засобів фото- та/або відеоспостереження, висновком експертизи тощо, не підтверджено події чи складу адміністративного правопорушення, компетентний орган приймає рішення про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суд оцінює правомірність складання протоколу про адміністративне правопорушення, зокрема, чи складено його відповідно до статті 256 КУпАП уповноваженою на те особою та чи діяла така особа під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення відповідно до закону в межах покладених на неї функцій та завдань, про що зазначає у своїй постанові.
Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення його уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) службової особи під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення (близький за змістом висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 760/9462/16).
У справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача.
Вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд має встановити наявність у діях службової особи під час складення протоколу про адміністративне правопорушення ознак очевидної протиправності, таких як: відсутність повноважень на складання протоколу про адміністративне правопорушення, складання протоколу про адміністративне правопорушення стосовно особи, яка не була учасником правопорушення, тощо. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) службової особи під час складання протоколу про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду.
Суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій уповноваженої посадової особи відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 », чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин. Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 у справі № 335/6977/22 дійшла висновку, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення службовою особою під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій посадової особи щодо складання такого протоколу.
При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) посадової особи щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії посадової особи щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій посадової особи під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідача, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом. Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати від 21.10.2020 у справі № 312/262/18.
Заподіяння шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.
Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а отже обов`язок доказування про відшкодування моральної шкоди, покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
Обов`язок доказування завданої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на позивача.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, її ступеню, характеру, тривалості негативних наслідків.
Суд вважає, що надана позивачем копія електронного квитка, копія постанови Великоберезнянського районного суду Закарпатської області, в якій підтверджується факт затримання останнього, не підтверджує зазначених у позовній заяві негативних наслідків, а саме того, що позивачу була зіпсована поїздка до рідних у м.Перечин, що факт його затримання на околиці пункту «Стужиця», за спробу незаконного перетину державного кордону, яке тривало декілька годин, унеможливило забезпечити йому довгоочікувану зустріч з дітьми та рідними. Водночас не поведеними позивачем залишається висвітлені у позовній заяві складові моральної шкоди, зокрема надмірна тривожність, емоційне виснаження, втрата довіри до державних органів та руйнування внутрішньої рівноваги. Інших доказів наявності перелічених позивачем негативних наслідків суду не надано.
Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральну шкоду.
Враховуючи вищезазначене, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідача.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
Щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд приходить до наступного. Судові витрати позивача не підлягають стягненню на його користь, оскільки ОСОБА_1 в задоволенні позову відмовлено. Водночас відповідачем не надано суду доказів судових витрат у справі, тому питання про їх розподіл не вирішується.
Керуючись ст. 12,77, 80, 81, 83, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, ст. 56 Конституції України, ст. 23, 1167, 1176, 1173, 1174 ЦК України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ЗУ «Про оперативно-розшукову діяльність»,

ухвалив:
у задоволенні позову ОСОБА_1 –відмовити.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , фактичне місце перебування: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_6 .
Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 .
Відповідач: НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ), місцезнаходження: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 .
Відповідач: Адміністрація Державної прикордонної служби України, місцезнаходження: 01601, м.Київ, вул.Володимирська,26, код ЄДРПОУ 00034039.
Повний текст рішення суду складено 06.05.2026 року.

Суддя: С.Й. Яворський