У х в а л а
2 липня 2026 року
м. Київ
Справа № 336/5375/25
Провадження № 61-8481ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржниця), інтереси якої представляє адвокат Вертелецький Микола Олександрович (далі - адвокат),
на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 25 травня 2026 року
у справі за позовом скаржниці до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини та
в с т а н о в и в:
1. У червні 2025 року скаржниця звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з відповідача 230 622,35 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
2. 20 листопада 2025 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя задовольнив позов частково: стягнув із відповідача на користь скаржниці 77 600,00 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів; стягнув із відповідача на користь держави 407,57 грн судового збору; відмовив у задоволенні іншої частини вимог.
3. 25 травня 2026 року Запорізький апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою змінив рішення суду першої інстанції в частині стягнення неустойки (пені) та судового збору: стягнув із відповідача на користь скаржниці 155 199,50 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, а на користь держави - 1 304,14 грн судового збору; залишив без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні на користь скаржниці 75 422,85 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
4. 25 червня 2026 року адвокат в інтересах скаржниці сформував у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 20251/0/220-26 від 25 червня 2026 року), у якій просив скасувати зазначені судові рішення в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення на користь скаржниці 75 422,85 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів і ухвалити в цій частині нове - про задоволення таких вимог.
5. Верховний Суд вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження немає.
5.1. Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
5.2. Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
5.3. Конституційний Суд України у рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
5.4. Предметом спору є стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини. Ціна позову становить 230 622,35 грн, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (832 000,00 грн = 250 х 3 328,00 грн такого мінімуму, встановленого у статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік»).
5.5. Скаржниця у касаційній скарзі зазначила, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, та що справа має виняткове значення для скаржниці. Мотивувала так:
- суди неправильно застосували частину першу статті 196 Сімейного кодексу України (далі - СК України), не визначили, що саме є максимальною межею пені за прострочення сплати аліментів: поточний залишок заборгованості на дату звернення до суду чи сукупний розмір усіх прострочених щомісячних платежів, на які нараховувалася пеня;
- справа стосується ефективності захисту права дитини на своєчасне та належне утримання, а також дієвості передбаченої статтею 196 СК України відповідальності за невиконання аліментного обов`язку. Фактично недостягнуті апеляційним судом кошти мали бути спрямовані скаржницею на забезпечення інтересів дитини та якнайкращих умов її утримання.
5.6. Верховний Суд вважає, що скаржниця не обґрунтувала фундаментальність питання права у цій справі для формування єдиної правозастосовної практики. Можливий вплив на становище скаржниці бажаного для неї висновку не підтверджує таку фундаментальність. 
5.7. Необґрунтованими є доводи скаржниці щодо виняткового значення для неї цієї справи. Суди попередніх інстанцій не відмовили у захисті права скаржниці та її дитини загалом. За результатами апеляційного перегляду з відповідача на користь скаржниці суд стягнув 155 199,50 грн неустойки (пені). Отже, скаржниця реалізувала право на судовий захист і право на апеляційний перегляд справи, а незгода з тим, що суди не стягнули всю заявлену суму пені, не може підтвердити, що саме ця справа становить для скаржниці виняткове значення.
5.8. Вона не погодилася з оскарженими судовими рішеннями. Однак це не означає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, та що справа має виняткове значення для скаржниці. Наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, можливо оскаржити у касаційному порядку, скаржниця не мотивувала. З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
6. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).
6.1. Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
6.2. Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).
6.3. «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).
6.4. Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує правомірну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).
6.5. Скаржниця отримала доступ до судів першої й апеляційної інстанцій і мала можливість навести аргументи та докази на користь її позовних вимог. Право касаційного оскарження згідно з процесуальним законом обмежене. Це обмеження спрямоване на забезпечення виконання Верховним Судом завдання із забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені таким законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Зазначена мета є правомірною.
6.6. Скаржниця подала касаційну скаргу на судове рішення, яке за загальним правилом не можна переглянути у касаційному порядку. Передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків немає. За таких умов обмеження на подання касаційної скарги є пропорційними вказаній правомірній меті та не порушують сутність права скаржниці на доступ до суду.
Керуючись статтями 260, 261, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в :
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 25 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини.
2. Копію ухвали надіслати особі, яка подала цю скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Судді		Д. А. Гудима	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко