Єдиний унікальний номер справи № 755/2355/24
Провадження № 22-ц/824/4271/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Київська міська дитяча клінічна інфекційна лікарня» виконавчого округу Київської міської ради «Київської міської державної адміністрації» про стягнення заборгованості по заробітній платі,
В С Т А Н О В И В :

07 лютого 2024 року позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 05.11.2018 року позивач був прийнятий на роботу провіднимюрисконсультом Київської міської дитячої клінічної інфекційної лікарні за сумісництвом.
Наказом від 30.09.2022 року № 174/к/тр керівника комунального некомерційного підприємства «Київська міська дитяча клінічна інфекційна лікарня» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке є правонаступником Київської міської дитячої клінічної інфекційної лікарні, позивач був прийнятий на постійну роботу .
У жовтні, листопаді та грудні 2023 року, січні 2024 року КНП «КМДКІЛ» не виплатило позивачу заробітну плату в розмірі 42 097, 80 грн, чим порушило чинне законодавство про працю, умови колективного та трудового договорів.
28.01.2024 року відповідачу на електронну адресу була направлена претензія про погашення заборгованості по заробітній платі.
Відповідач на час подачі позову заборгованість по заробітній платі не сплатив.
У зв`язку з невиконанням КНП «КМДКІЛ» законодавства про працю, умов колективного та трудового договору позивач повідомив КНП «КМДКІЛ» про розірвання трудового договору з 11.01.2024 року згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України.
КНП «КМДКІЛ» не звільнило позивача з роботи згідно поданої заяви 11.01.2024 р. за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та не видало відповідний наказ.
Враховуючи викладене, позивач просив суд:
1) стягнути з комунального некомерційного підприємства «Київська міська дитяча клінічна інфекційна лікарня» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) заборгованість по заробітній платі в розмірі 42097, 80 грн; 
2) зобов`язати комунальне некомерційне підприємство «Київська міська дитяча клінічна інфекційна лікарня» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) розірвати трудовий договір за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 11.01.2024 року та видати відповідний наказ; 
3) зобов`язати комунальне некомерційне підприємство «Київська міська дитяча клінічна інфекційна лікарня» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) здійснити відповідні нарахування та виплати, пов`язані зі звільненням позивача.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2025 року позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 42 097,80 грн заборгованості по заробітній платі. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 06 листопада 2025 року позивач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо розірвання трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 11 січня 2024 року та видати відповідний наказ; просив апеляційний суд прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у цій частині. 

20 листопада 2025 року до апеляційного суду від комунального некомерційного підприємства «Київський міський центр репродуктивної та перинатальної медицини» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке позиціонує себе правонаступником відповідача, надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін. Крім того, 16 березня 2026 року до апеляційного суду від останнього надійшли заперечення.
Відповідно з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань відповідач Комунальне некомерційне підприємство «Київська міська дитяча клінічна інфекційна лікарня» виконавчого округу Київської міської ради «Київської міської державної адміністрації», код ЄДРПОУ: 01993664, перебуває у стані припинення з 29.07.2024 року на підставі внесення рішення засновників щодо припинення ЮО в результаті реорганізації (довідка № 2610476 від 15.04.2026 року).
Водночас до матеріалів справи не подано жодного належного документа, який би підтверджував фактичне припинення діяльності зазначеного комунального некомерційного підприємства або завершення процедури його реорганізації, а також визначення правонаступника у встановленому законом порядку.
Зі змісту довідки № 2610476 від 15.04.2026 вбачається, що процедура реорганізації підприємства не завершена, юридична особа не ліквідована та не припинена, а також не виключена з Єдиного державного реєстру. У зв`язку з цим вона зберігає статус суб`єкта права та учасника правовідносин, у тому числі процесуальний статус сторони у справі. За таких обставин у апеляційного суду відсутні підстави вважати доведеним, що правонаступником відповідача - Комунального некомерційного підприємства «Київська міська дитяча клінічна інфекційна лікарня» - є Комунальне некомерційне підприємство «Київський міський центр репродуктивної та перинатальної медицини» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). За таких обставин в апеляційного суду відсутні підстави вважати, що належним правонаступником відповідача - Комунального некомерційного підприємства «Київська міська дитяча клінічна інфекційна лікарня» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - є, а також що визначено як такого, Комунальне некомерційне підприємство «Київський міський центр репродуктивної та перинатальної медицини» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Станом на день розгляду справи відзив від відповідача на апеляційну скаргу до суду не надходив. 
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 16 квітня 2026 року, з`явився позивач ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу та просив апеляційний суд її задовольнити.
Сторона відповідача у судове засідання, призначене на 16 квітня 2026 року, не з`явилася, про розгляд справи належним чином повідомлялася, про причини неявки суд не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавала.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Суд першої інстанції у своєму рішенні встановив, що позивач працював з 04 жовтня 2022 року на постійній основі у відповідача на посаді провідного юрисконсульта та у зв`язку з порушенням законодавства про працю, а саме у зв`язку з безпідставним зменшенням заробітної плати і невиплатою заробітної плати в належному розмірі, фактично існувало порушення закону та заборгованість із заробітної плати, що оцінюється як порушення трудового законодавства.
Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Реалізуючи зазначене право, позивач 11 січня 2024 року звернувся до відповідача із заявою про розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, у якій визначив конкретну дату припинення трудових відносин - з 11 січня 2024 року.
Відповідач не визнав наявності порушень законодавства про працю та відмовив у задоволенні заяви позивача, посилаючись, зокрема, на форму її подання. У подальшому, вважаючи, що трудові відносини не припинені, відповідач констатував відсутність позивача на робочому місці та застосував до нього заходи дисциплінарного стягнення, а згодом звільнив його з займаної посади на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України згідно з наказом № 19/к/тр від 02 квітня 2024 року.
Суд першої інстанції ці обставини врахував та задовольнив позов у частині стягнення заборгованості із заробітної плати, визнавши наявність порушення трудових прав позивача. Отже, під час розгляду справи судом першої інстанції фактично було підтверджено факт порушення відповідачем законодавства про працю, що, у свою чергу, свідчить про наявність підстав для реалізації позивачем права на розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України у визначений ним строк. Водночас зазначене право позивача фактично не було реалізоване роботодавцем належним чином.
Суд також встановив наявність порушення та стягнув відповідну заборгованість із відповідача на користь позивача, чим підтвердив обґрунтованість вимог у цій частині.
Разом із тим, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині розірвання трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 , за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 11 січня 2024 року та зобов`язання відповідача видати відповідний наказ, зазначив, що така вимога не знайшла свого правового обґрунтування під час судового розгляду, оскільки позивач не оскаржував накази про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, які стали підставою для подальшого звільнення на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а отже відсутні правові підстави для зміни чи визнання іншої дати та підстави припинення трудових відносин, при цьому суд виходив із положень ст.ст. 13, 76-81, 89 ЦПК України щодо меж розгляду справи та обов`язку сторін доводити обставини, на які вони посилаються, і дійшов висновку про недоведеність підстав для задоволення цієї частини позову.
Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в цій частині, оскільки вони ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та неповному врахуванні встановлених судом обставин справи.
Зокрема, суд першої інстанції залишив поза увагою, що позивач, як суб`єкт трудових правовідносин, відповідно до гарантій, передбачених законодавством про працю, наділений правом самостійного вибору способу захисту порушеного права, у тому числі шляхом розірвання трудового договору у порядку, визначеному частиною третьою статті 38 КЗпП України.
Як було встановлено самим судом першої інстанції, у спірних правовідносинах мало місце порушення законодавства про працю з боку роботодавця, що виразилося, зокрема, у порушенні строків та розміру виплати заробітної плати. Вказані обставини були підтверджені судовим рішенням, яким задоволено вимоги позивача про стягнення заборгованості із заробітної плати, що свідчить про наявність юридично значущого факту порушення трудових прав працівника.
За таких обставин у відповідача як роботодавця виник обов`язок належним чином реалізувати заявлене позивачем право на припинення трудових відносин, зокрема шляхом звільнення його за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України та у строк, визначений самим працівником, а саме з 11 січня 2024 року.
Невиконання роботодавцем цього обов`язку та подальше застосування інших підстав припинення трудових відносин не може вважатися таким, що відповідає вимогам закону, оскільки фактично нівелює гарантії, передбачені частиною третьою статті 38 КЗпП України, та обмежує право працівника на ефективний спосіб захисту порушеного права.
Розірвання трудового договору відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку.
За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.
При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.
Вищенаведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц.
Тому колегія суддів апеляційного суду вважає, що подальші дії відповідача щодо звільнення позивача на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України є незаконними, оскільки вони вчинені за наявності вже реалізованого позивачем права на припинення трудових відносин у порядку частини третьої статті 38 КЗпП України.
Зазначені дії роботодавця не відповідають вимогам трудового законодавства та не породжують правових наслідків, які могли б обмежувати або скасовувати право працівника на обраний ним спосіб захисту.
Відтак їх наявність не може слугувати перешкодою для задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача оформити припинення трудових відносин саме відповідно до вимог частини третьої статті 38 КЗпП України із визначеної позивачем дати.
Зважаючи на вказане, у даному випадку апеляційний суд погоджується з доводами апелянта щодо необґрунтованості висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 , на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України з 11 січня 2024 року та зобов`язання відповідача видати відповідний наказ.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2025 року в оскаржуваній частині та ухвалення у цій частині нового рішення. 
Новим рішенням у відповідній частині слід зобов`язати комунальне некомерційне підприємство «Київська міська дитяча клінічна інфекційна лікарня» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) розірвати трудовий договір, укладений з  ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 11 січня 2024 року та видати відповідний наказ про припинення трудових відносин.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Враховуючи, що суд першої інстанції внаслідок неповного з`ясування обставин справи неправильно визначився із характером спірних правовідносин, помилково застосував норми матеріального права, рішення суду відповідно до положень пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України слід скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи сторони позивача як такі, що не знайшли свого належного підтвердження матеріалами справи та ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права, а апеляційну скаргу відповідача вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та прийняти нове рішення у відповідній частині.
Зобов`язати комунальне некомерційне підприємство «Київська міська дитяча клінічна інфекційна лікарня» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (адреса місцезнаходження: 04119, місто Київ, вул. Дегтярівська, буд. 23, код ЄДРПОУ: 01993664) розірвати трудовий договір, укладений з  ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ),за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 11 січня 2024 року та видати відповідний наказ.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько