ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

29 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 307/2240/20 
провадження № 61-3982св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	

учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , Буштинська селищна рада, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Білас Любов Вікторівна, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 червня 2023 року у складі судді Чопика В. В. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 березня 2025 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Кожух О. А., Джуги С. Д.,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , Буштинської селищної ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, - Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області), про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, скасування державної реєстрації земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки.

У березні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, - ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області, про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради про передачу у власність земельної ділянки, скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 червня 2022 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 307/1005/22 за позовом ОСОБА_2 з цивільною справою № 307/2240/20 за позовом ОСОБА_1 . Постановлено об`єднаній цивільній справі присвоїти номер № 307/2240/20.

ОСОБА_1 в обґрунтування своєї позовної заяви зазначила, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 039137, виданого Буштинською селищною радою 18 березня 2002 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 469, її чоловік ОСОБА_6 набув право власності на земельну ділянку площею 0,79 га, розташовану на території урочища «Руськополівське» Буштинської селищної ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після смерті чоловіка вона, як його спадкоємниця за законом першої черги, прийняла спадщину шляхом подання 10 серпня 2012 року до Тячівської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за законом.

Вказувала на те, що спадкове майно, в тому числі і земельна ділянка площею 0,79 га, розташована на території урочища «Руськополівське» Буштинської селищної ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належить їй, як спадкоємниці ОСОБА_6 , з моменту відкриття спадщини, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також вказувала на те, що у 2020 році вона мала намір оформити документально право на спадщину на земельну ділянку площею 0,79 га, розташовану на території урочища «Руськополівське» Буштинської селищної ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала її померлому чоловіку ОСОБА_6 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 039137, виданого Буштинською селищною радою 18 березня 2002 року. Однак, почавши процес виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), їй стало відомо з Публічної кадастрової карти України, що на місці розташування належної їй земельної ділянки площею 0,79 га, розташованої на території урочища «Руськополівське» Буштинської селищної ради, знаходиться інша сформована земельна ділянка.

ОСОБА_2 в обґрунтування власної позовної заяви зазначив, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 039160, виданого Буштинською селищною радою 18 березня 2002 року, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 483, ОСОБА_7 , мешканець АДРЕСА_1 , набув права власності на земельні ділянки, загальною площею 1,570 га, на території Буштинської селищної ради, в тому числі і на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,79 га, розташовану на території урочища «Руськополівське» та земельну ділянку № НОМЕР_2 площею 0,78 га, розташовану на території урочища «В. Когутови» Буштинської селищної ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до заповіту від 31 грудня 2014 року, посвідченого секретарем Нижньоапшанської сільської ради, зареєстрованого в реєстрі за № 115, громадянин ОСОБА_7 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, а саме: земельну ділянку площею 1,570 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належить йому згідно з державним актом на право приватної власності серії ІV-ЗК № 039160, зареєстрованим в Книзі записів державних актів від 18 березня 2002 року № 483, заповів позивачу ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер. Після смерті ОСОБА_7 залишилося спадкове майно, до складу якого входить, в тому числі, і земельна ділянка площею 1,570 га, розташована на території урочищ «Руськополівське» та «В. Когутови» Буштинської селищної ради, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зокрема земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 0,79 га, розташована на території урочища «Руськополівське», та земельна ділянка № НОМЕР_2 площею 0,78 га, розташована на території урочища «В. Когутови» Буштинської селищної ради.

ОСОБА_2 наголошував на тому, що після смерті ОСОБА_7 він, як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини за заповітом. Відповідно до листа приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Гримута П. В. від 20 вересня 2021 року №37/01-16 у зв`язку з відкриттям спадкової справи № 21/2021, номер у спадковому реєстрі 67677415, за майном померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 , який до дня смерті був постійним мешканцем селища Буштино Тячівського району, єдиним спадкоємцем майна померлого є він - позивач ОСОБА_2 .

Посилаючись на вимоги статей 1216, 1217, частини першої статті 1222, частин першої - третьої статті 1223, частини п`ятої статті 1268, статті 1296 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ОСОБА_2 стверджував, що спадкове майно після смерті ОСОБА_7 , у тому числі і земельна ділянка площею 0,79 га, розташована на території урочища «Руськополівське» Буштинської селищної ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належить йому, як спадкоємцю, з моменту відкриття спадщини, тобто з 16 вересня 2016 року. З метою оформити документально право на спадщину на земельну ділянку площею 0,79 га, розташовану на території урочища «Руськополівське», та площею 0,78 га, розташовану на території урочища «В. Когутови» Буштинської селищної ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належали померлому ОСОБА_7 на підставі державного акта на право приватної власності на землю ІV-ЗК №039160, виданого Буштинською селищною радою 18 березня 2002 року, приватним нотаріусом Гримут П. В., було надано запит про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до вказаного запиту нотаріуса та на його замовлення землевпорядною організацією Товариством з обмеженою відповідальністю «Гео-Земля» (далі - ТОВ «Гео-Земля») виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,79 га, розташованої на території урочища «Руськополівське» Буштинської селищної ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 18 березня 2002 року серії ІV-ЗК № 039160 належала померлому ОСОБА_7 . Проте державна реєстрація земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та присвоєння їй кадастрового номера не були вчинені з причини накладання земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,79 га, розташованої на території урочища «Руськополівське», на земельну ділянку, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034. А саме, відповідно до рішення державного кадастрового реєстратора відділу у Рокитнянському районі ГУ Держгеокадастру у Київській області від 13 жовтня 2021 року № РВ-3203155292021 відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру про реєстрацію земельної ділянки у зв`язку з перетином земельної ділянки із земельною ділянкою з кадастровим номером 2124455300:03:001:0034, площа співпадає на 99,1307%.

Позивачі ОСОБА_8 і ОСОБА_2 у своїх позовних заявах спільно вказували на те, що відповідно до рішення Буштинської селищної ради від 28 серпня 2001 року відповідачу ОСОБА_3 було передано у власність земельну ділянку площею 1,613 га для ведення підсобного господарства, яка перебувала у їх користуванні. На підставі зазначеного рішення Буштинської селищної ради відповідач ОСОБА_3 зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на своє ім`я право власності на земельну ділянку площею 1,613 га, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034, розташовану на території урочища «Руськополівське» Буштинської селищної ради, для ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка належала відповідачу ОСОБА_3 на праві власності на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 серпня 2017 року № 95993469, номер запису про право власності 22113027, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1339928721244. Надалі, відповідно до договору дарування земельної ділянки від 06 вересня 2017 року, посвідченого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Бенчак М. Т., зареєстрованого в реєстрі за № 2-1370, відповідач ОСОБА_3 подарував відповідачці ОСОБА_4 земельну ділянку площею 1,613 га, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034, розташовану на території урочища «Руськополівське» смт Буштино Тячівського району Закарпатської області. Надалі, земельна ділянка площею 1,613 га, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034, розташована на території урочища «Руськополівське» смт Буштино Тячівського району Закарпатської області, була відчужена відповідачкою ОСОБА_4 відповідачу ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 01 липня 2020 року.

Позивачі стверджували про те, що їх незаконним шляхом позбавили права власності на земельні ділянки. До прийняття оскаржуваного рішення Буштинської селищної ради частина спірної земельної ділянки перебувала у власності ОСОБА_6 , а після його смерті, відповідно до положень частини п`ятої статті 1268 ЦК України, належить позиваці ОСОБА_1 , а інша частина спірної земельної ділянки перебувала у власності ОСОБА_9 , а після його смерті, відповідно до положень частини п`ятої статті 1268 ЦК України, належить позивачу ОСОБА_2 , тобто оскаржуваним рішенням Буштинської селищної ради порушено їх право на землю.

Позивачі наголошували на тому, що при прийнятті згаданого рішення Буштинської селищної ради спірна земельна ділянка передана у власність відповідачу ОСОБА_3 без вилучення її у власника, а отже, відповідне рішення селищної ради законним вважати не можна. Тому, реєстрація земельної ділянки за відповідачем ОСОБА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також реєстрація земельної ділянки у Державному земельному кадастрі є незаконними.

Крім цього, позивачі наголошували, що відповідно до листа архівного відділу Тячівської районної державної адміністрації від 16 липня 2020 року № 01-11/139 в рішеннях 17-ої сесії ІІІ скликання Буштинської селищної ради від 28 серпня 2001 року відсутні відомості про виділення чи передачу у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,613 га ОСОБА_3 . Це підтверджується також тим, що право власності на земельну ділянку площею 1,613 га, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034, розташовану на території урочища «Руськополівське» смт Буштино Тячівського району Закарпатської області відповідач ОСОБА_3 набув на підставі неіснуючого, фіктивного рішення Буштинської селищної ради.

Позивачі вказували на те, що договір дарування земельної ділянки від 06 вересня 2017 року був укладений через декілька днів після набуття відповідачем ОСОБА_3 у власність спірної земельної ділянки. Як надалі стало відомо, виготовленням правовстановлюючих документів на земельну ділянку площею 1,613 га, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034, розташовану на території урочища «Руськополівське» у смт Буштино Тячівського району Закарпатської області, на ім`я відповідача ОСОБА_3 займалася саме відповідачка ОСОБА_4 на підставі довіреності від 18 серпня 2017 року № 708, посвідченої приватним нотаріусом Тячівського РНО Чербаник Ф. М.

Також позивачі вказували на те, що відповідачами було незаконно змінено цільове призначення земельної ділянки, так як належні їм у порядку спадкування земельні ділянки площею по 0,79 га, розташовані на території урочища «Руськополівське» Буштинської селищної ради, мали цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, оскільки розташовані у земельному масиві, що підлягав поділу на земельні частки (паї). Однак при здійсненні відповідачами дій щодо передачі у приватну власність та реєстрації земельної ділянки площею 1,613 га, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034, розташованої на території урочища «Руськополівське» у смт Буштино Тячівського району, її цільове призначення було незаконно змінене на ведення особистого селянського господарства.

Крім того, позивачі, посилаючись на частину першу статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію», частину шосту статті 16 Закону України «Про державний земельний кадастр», частини першу та другу статті 78 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статті 387, 388 ЦК України, постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №12-208цс18), зазначали, що земельні ділянки площею по 0,79 га, розташовані на території урочища «Руськополівське» Буштинської селищної ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва вибули з їх володіння не з їх волі і були включені до складу земельної ділянки площею 1,613 га, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034, розташованої на території урочища «Руськополівське» у смт Буштино Тячівського району, незаконним шляхом через рішення Буштинської селищної ради від 28 серпня 2001 року на користь відповідача ОСОБА_3 , а згодом через набуття права власності на земельну ділянку відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

З огляду на викладене, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у своїх позовних заявах загалом просили суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 28 серпня 2001 року про передачу ОСОБА_3 у власність земельної ділянки площею 1,613 га для ведення підсобного господарства; 

- скасувати державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на земельну ділянку площею 1,613 га, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034, розташовану на території урочища «Руськополівське» у смт Буштино Тячівського району Закарпатської області, за ОСОБА_5 ; 

- скасувати державну реєстрацію земельної площею 1,613 га, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034, розташовану на території урочища «Руськополівське» у смт Буштино Тячівського району Закарпатської області у Державному земельному кадастрі, та кадастровий номер земельної ділянки 2124481200:05:001:0048; 

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,79 га, розташовану та території урочища «Руськополівське» Буштинської селищної ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 , на користь ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,79 га, розташовану та території урочища «Руськополівське» Буштинської селищної ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 червня 2023 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 29 червня 2023 року про виправлення описки, позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 28 серпня 2001 року про передачу ОСОБА_3 у власність земельної ділянки площею 1,613 га для ведення підсобного господарства. Скасовано державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на земельну ділянку площею 1,613 га, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034, розташовану на території урочища «Руськополівське» у смт Буштино Тячівського району Закарпатської області, за ОСОБА_5 . Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки площею 1,613 га, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034, розташованої на території урочища «Руськополівське» у смт Буштино Тячівського району Закарпатської області у Державному земельному кадастрі, та кадастровий номер земельної ділянки 2124455300:03:001:0034. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,79 га, розташовану на території урочища «Руськополівське» Буштинської селищної ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,79 га, розташовану та території урочища «Руськополівське» Буштинської селищної ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спадкове майно після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а саме земельні ділянки площею по 0,79 га, розташовані на території урочища «Руськополівське» Буштинської селищної ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належать позивачам, як спадкоємцям, з моменту відкриття спадщини, тобто з 29 березня 2012 року - ОСОБА_1 та з 16 вересня 2016 року - ОСОБА_2 . 

Також суд першої інстанції виходив із того, що за висновком експерта від 27 березня 2023 року № Е-02/2023, виготовленим за результатами проведення земельно-технічної експертизи, спірна земельна ділянка площею 1,613 га, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034, накладається на межі земельних ділянок позивачів.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що земельні ділянки позивачів вибули із їх власності на користь ОСОБА_3 поза їх волею на підставі завідомо підробленого рішення органу місцевого самоврядування, тому порушене право позивачів підлягає відновленню шляхом визнання незаконним та скасування такого рішення органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації земельної ділянки, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034, та витребування спірного майна від останнього його набувача на користь позивачів у порядку визначеному статтями 387, 388 ЦК України.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дізнались про порушення їх прав на спірні земельні ділянки відповідно лише у 2020 році та 2021 році, і вони звернулись до суду з позовами 10 серпня 2020 року та 17 березня 2022 року, то вони не допустили пропуску позовної давності.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 04 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а рішення Тячівського районного суду від 14 червня 2023 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції правильно, всебічно і повно встановив обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами, та застосував правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні цього спору. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на його законність.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У березні 2025 року ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Білас Л. В., із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 червня 2023 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 березня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц та у постановах Верховного Суду від 01 вересня 2020 у справі № 700/460/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 619/738/17, від 03 липня 2019 року у справі № 619/737/17, від 03 липня 2019 року у справі № 619/737/17, від 03 лютого 2019 року у справі № 619/720/17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Також заявник посилається на порушення судами норм процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, заявник вказує на відсутність правового висновку Верховного Суду (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не надали належної оцінки тому, що заявник набув спірне майно на підставі відплатного договору та є його добросовісним набувачем;

- не здійснили оцінки критеріїв сумісності заходу втручання у його мирне володіння спірним майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція);

- не врахували, що відповідачем ОСОБА_3 , а надалі відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 правомірно набуто право власності на спірну земельну ділянку, розташовану на території урочища «Руськополівське» у смт Буштино Тячівського району Закарпатської області;

- помилково взяли до уваги вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 грудня 2022 року, оскільки він базується виключно на доказах, здобутих органами прокуратури і досудового слідства у межах кримінального провадження, поза межами процедур, передбачених ЦПК України;

- не звернули увагу на те, що матеріали справи не містять належних доказів того, що цільове призначення спірної земельної ділянки було змінено;

- проігнорували, що висновок експерта від 27 березня 2023 року № Е-02/2023 є неналежним та недопустимим доказам у цій справі, оскільки у ньому експертом не було ідентифіковано земельні ділянки позивачів;

- вирішуючи питання про застосування позовної давності, не звернули уваги на дату відкриття спадщини та прийняття спадщини позивачами, зокрема у 2012 році - ОСОБА_8 та у 2016 році ОСОБА_2 , як дату, коли позивачі могли дізнатись про порушення їх прав на спірне майно;

- безпідставно взяли до уваги відомості, надані заступником селищного голови Міщій С. В., про рішення 17-ої сесії ІІІ скликання Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, яке жодного відношення до оскаржуваного рішення від 28 серпня 2021 року немає;

- не дослідили висновок експерта від 15 листопада 2022 року № 38/10.20/2022, виготовлений за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою, яким підтверджується законність набуття заявником спірної земельно ділянки;

- не надалиналежної оцінки всім доводам і аргументам заявника тощо. 

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзивів на касаційну скаргу  ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Білас Л. В., від інших учасників справи не надходило.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 28 березня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Білас Л. В., на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 червня 2023 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 березня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Білас Л. В., залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2025 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Білас Л. В., з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Тячівського районного суду Закарпатської області матеріали справи № 307/2240/20; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву. 

Крім того, у вказаній ухвалі Верховний Суд дійшов висновку про те, що посилання заявника у касаційній скарзі на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як на підставу для касаційного перегляду рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 червня 2023 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 04 березня 2025 року, є необґрунтованими належним чином.

У вересні 2025 року матеріали справи № 307/2240/20 надійшли до Верховного Суду. 

Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2026 року справу № 307/2240/20 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 039137, виданого Буштинською селищною радою 18 березня 2002 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 469, ОСОБА_6 набув право власності на земельну ділянку площею 0,79 га, розташовану на території урочища «Руськополівське» Буштинської селищної ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

ОСОБА_6 , який був чоловіком позивачки ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 від 29 березня 2012 року. Помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із заявою про прийняття спадщини за законом від 10 серпня 2012 року, після смерті чоловіка позивачка ОСОБА_1 , як спадкоємниця за законом першої черги, прийняла спадщину.

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 039160, виданого Буштинською селищною радою 18 березня 2002 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 483, ОСОБА_7 , який проживав на АДРЕСА_1 , набув права власності на земельні ділянки, загальною площею 1,570 га, на території Буштинської селищної ради, в тому числі на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,79 га, розташовану на території урочища «Руськополівське», та земельну ділянку № НОМЕР_2 площею 0,78 га, розташовану на території урочища «В. Когутови» Буштинської селищної ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 16 лютого 2021 року серії НОМЕР_4 .

Відповідно до листа приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Гримута П. В. від 20 вересня 2021 року № 37/01-16 у зв`язку з відкриттям спадкової справи № 21/2021, номер у спадковому реєстрі 67677415, за майном померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 , який до дня смерті був постійним мешканцем с. Буштино Тячівського району, єдиним спадкоємцем до майна померлого є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з рішенням Буштинської селищної ради від 28 серпня 2001 року відповідачу ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 1,613 га, розташовану на території урочища «Руськополівське» смт Буштино Тячівського району Закарпатської області, для ведення підсобного господарства. 

На підставі зазначеного рішення Буштинської селищної ради відповідач ОСОБА_3 зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на своє ім`я право власності на земельну ділянку площею 1,613 га, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034, розташовану на території урочища «Руськополівське» Буштинської селищної ради, для ведення особистого селянського господарства, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 серпня 2017 року № 95993469, номер запису про право власності 22113027, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1339928721244.

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 06 вересня 2017 року, посвідченого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Бенчак М. Т., зареєстрованого в реєстрі за № 2-1370, відповідач ОСОБА_3 подарував, а відповідач ОСОБА_4 прийняла у дар земельну ділянку, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034, площею 1,613 га, розташовану на території урочища «Руськополівське» смт Буштино Тячівського району Закарпатської області.

Надалі земельна ділянка, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034, площею 1,613 га, розташована на території урочища «Руськополівське» смт Буштино Тячівського району Закарпатської області, була відчужена ОСОБА_4 відповідачу ОСОБА_5 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 01 липня 2020 року.

Також судами першої та апеляційної інстанцій у цій справі встановлено, що відповідно до листа архівного відділу Тячівської районної державної адміністрації від 16 липня 2020 року № 01-11/139, в рішеннях 17-ої сесії ІІІ скликання Буштинської селищної ради від 28 серпня 2001 року відсутні відомості про виділення чи передачу у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,613 га громадянину ОСОБА_3 , який проживає на АДРЕСА_2 .

Рішеннями державних кадастрових реєстраторів від 11 жовтня 2021 року № РВ-5901357422021 та від 13 жовтня 2021 року № РВ-3203155292021 відмовлено позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру у зв`язку з накладенням їх земельних ділянок на земельну ділянку, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034.

Відповідно до висновку експерта від 27 березня 2023 року № Е-02/2023, виготовленого за результатами проведення земельно-технічної експертизи, земельна ділянка, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства накладається на межі земельної ділянки площею 0,79 га, згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 039137, виданим Буштинською селищною радою 18 березня 2002 року, та на межі земельної ділянки площею 0,79 га, розташованої на території урочища «Руськополівське» у смт Буштино Тячівськго району, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 039160, виданим Буштинською селищною радою 18 березня 2002 року, дані щодо яких містяться в матеріалах технічних документацій із землеустрою.

З врахуванням того, що фактична площа земельної ділянки ОСОБА_6 становить 0,8043 га, площа накладання земельної ділянки, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034, на межі земельної ділянки, розташованої на території урочища «Руськополівське» Буштинської селищної ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 039137, виданим Буштинською селищною радою 18 березня 2002 року, становить 0,80299 га.

З врахуванням того, що фактична площа земельної ділянки ОСОБА_7 становить 0,8132 га, площа накладання земельної ділянки, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034, на межі земельної ділянки, розташованої на території урочища «Руськополівське» Буштинської селищної ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 039160, виданим Буштинською селищною радою 18 березня 2022 року, становить 0,80612 га.

Вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 грудня 2022 року у справі № 307/3507/21, який ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 18 травня 2023 року змінено в частині призначеного покарання в сторону пом`якшення покарання, відповідача ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України, тобто в тому, що у нього, у невстановлений досудовим розслідуванням час, виник умисел на незаконне заволодіння земельною ділянкою в урочищі «Руськополівське» смт Буштино Тячівського району Закарпатської області. На реалізацію свого злочинного умислу ОСОБА_3 , незважаючи на те, що вичерпний перелік підстав набуття у власність права на землю із земель комунальної та державної власності визначений статтями 116, 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), 27 травня 2016 року звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія-Проект» та замовив виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), для чого надав підроблену невстановленою на той час особою виписку з рішення Буштинської селищної ради від 28 серпня 2001 року «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам», згідно з яким ОСОБА_3 нібито було передано у приватну власність земельну ділянку площею 1,613 га, для ведення особистого селянського господарства. За результатами виготовлення технічної документації, на підставі підробленої виписки з рішення Буштинської селищної ради від 28 серпня 2001 року «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам», державним кадастровим реєстратором Відділу у Тячівському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області Грабарь О. І. 29 серпня 2017 року внесено дані про формування земельної ділянки на землях комунальної та приватної власності до Єдиної державної геоінформаційної системи - Державного земельного кадастру, присвоєно кадастровий номер, відкрито Поземельну книгу та зареєстровано земельну ділянку площею 1,613 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована в урочищі «Руськополівське» смт Буштино Тячівського району Закарпатської області, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034. Після цього, ОСОБА_3 достовірно знаючи про те, що жодних підстав для набуття права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034, у нього немає, а також те, що рішення сесією Буштинської селищної ради про надання йому у власність вказаної земельної ділянки не приймалось, усвідомлюючи свої злочинні дії, 29 серпня 2017 року, будучи обізнаним про підробку документа, подав державному реєстратору Тячівської районної державної адміністрації, який знаходиться за адресою: вул. Незалежності, 30, м. Тячів, Закарпатська область, підроблену невстановленою на той час особою, виписку з рішення Буштинської селищної ради від 28 серпня 2001 року «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам», згідно з якою ОСОБА_3 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 1,613 га для ведення підсобного господарства, копію власного паспорта, ідентифікаційного номера, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. На підставі підробленої виписки з рішення Буштинської селищної ради від 28 серпня 2001 року «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам», державний реєстратор Данилич Н. В., 31 серпня 2017 року зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034, площею 1,613 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовану в урочищі «Руськополівське» смт Буштино Тячівського району Закарпатської області та видала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Надалі, з метою доведення свого умислу до кінця, ОСОБА_3 06 вересня 2017 року подарував спірну земельну ділянку, ОСОБА_4 , власноручно підписавши договір дарування від 06 вересня 2017 року у державного нотаріуса Тячівської державної нотаріальної контори Бенчак М. Т. Таким чином, ОСОБА_3 закінчив свій злочинний умисел та в результаті вказаних шахрайських дій позбавив громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та територіальну громаду смт Буштино права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 2124455300:03:001:0034, площею 1,613 га, ринковою вартістю 1 456 484,00 грн.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат Білас Л. В. заявила про пропуск позивачами  ОСОБА_1 , ОСОБА_2  позовної давності.

Правове обґрунтування

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України).
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Правовий акт органу державної влади, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (частина перша статті 393 ЦК України)

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною першою статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з частинами першою та п`ятою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно з частинами першою та другою статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частини першої статті 79 ЦК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з частиною п`ятою статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

За змістом статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. 

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19)).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Ухвалюючи рішення про задоволення позовів ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції,з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки успадковані земельні ділянки позивачів вибули із їх власності на користь відповідача ОСОБА_3 поза їх волею на підставі завідомо підробленого рішення органу місцевого самоврядування, то їх порушене право підлягає відновленню шляхом витребування спірного майна від останнього його набувача на користь позивачів у порядку, визначеному статтями 387, 388 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_3 , а надалі відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 правомірно набули право власності на спірну земельну ділянку, розташовану на території урочища «Руськополівське» у смт Буштино Тячівського району Закарпатської області, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони спростовуються встановленими у цій справі обставинами та наявними у матеріалах справи доказами, зокрема: висновком експерта від 27 березня 2023 року № Е-02/2023, виготовленим за результатами проведення земельно-технічної експертизи; вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 грудня 2022 року у справі № 307/3507/21, листом архівного відділу Тячівської районної державної адміністрації від 16 липня 2020 року № 01-11/139 (т. 1 а. с. 18; т. 3 а. с. 73-81,160-163), яким суди дали належну правову оцінку.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанції помилково взяли до уваги вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 грудня 2022 року, оскільки він базується виключно на доказах, здобутих органами прокуратури і досудового слідства у межах кримінального провадження та поза межами процедур, передбачених ЦПК України, Верховний Суд також відхиляє, оскільки вони зводяться до помилкового тлумачення заявником чинного цивільного процесуального законодавства України.

Водночас згідно з частиною шостою статті 82 ЦК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили висновок експерта від 15 листопада 2022 року № 38/10.20/2022, виготовлений за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою, є безпідставними, оскільки, як свідчить зміст оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції (т. 3 а. с. 196), суд дослідив вказаний висновок експерта, але не прийняв його до уваги, з огляду на те, що він не спростовує обставини, на які посилаються позивачі, зокрема на те, що спірні земельні ділянки вибули з їх володіння не з їх волі і перейшли у власність почергово до відповідачів незаконним шляхом через підроблене (не існуюче) рішення Буштинської селищної ради від 28 серпня 2001 року. Натомість апеляційний суд погодився із такими висновками суду першої інстанції.

Посилання у касаційній скарзі стосовно того, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, висловлених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц та у постановах Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 700/460/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 619/738/17, від 03 липня 2019 року у справі № 619/737/17, від 03 липня 2019 року у справі № 619/737/17, від 03 лютого 2019 року у справі № 619/720/17 є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди першої та апеляційної інстанції виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи питання про застосування позовної даності, не звернули увагу на дату відкриття спадщини та прийняття спадщини позивачами, зокрема у 2012 році ОСОБА_8 та у 2016 році - ОСОБА_2 , як дату, коли позивачі могли дізнатись про порушення їх прав на спірне майно, Верховний Суд відхиляє, оскільки як правильно встановили суди попередніх інстанцій, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично дізнались про порушення відповідачами їх прав в момент початку документального оформлення спадкового майна, відповідно у 2020 та 2021 роках. Натомість заявник та інші відповідачі у ході розгляду цієї справи не довели факту того, що позивачі могли дізнатися про порушення їх прав раніше, зокрема під час відкриття та прийняття спадщини.

Доводи касаційної скарги про те, що висновок експерта від 27 березня 2023 року № Е-02/2023 є неналежним та недопустимим доказам у цій справі, а також про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно взяли до уваги відомості, надані заступником селищного голови Міщій С. В. про рішення 17-ої сесії ІІІ скликання Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, зводяться до необхідності переоцінки наявних у справі доказів, що виходить за межі процесуальної компетенції суду касаційної інстанції, передбаченої частиною першою статті 400 ЦПК України. 

Такими чином, наведені доводи касаційної скарги у своїй сукупності не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності підстав для застосування положень статті 388 ЦК України у цій справі. 

Водночас Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Білас Л. В., про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не здійснили оцінки критеріїв сумісності заходу втручання у його мирне володіння спірним майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Таким чином, Конвенція гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Рішеннями ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» закріплені принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування з приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі.

У цій справі суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, ухвалюючи рішення про витребування в ОСОБА_5 на користь позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельних ділянок площею по 0,79 га, розташованих на території урочища «Руськополівське» Буштинської селищної ради, вказаного не врахував, не надав оцінки наявності підстав для втручання у мирне володіння спірним майном заявника, який набув це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, закріплених у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а також не надав оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.

За відсутності наведення належних мотивів стосовно практики ЄСПЛ з питання втручання держави у право власності, оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України.

Отже, відповідні доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Отже, оскільки суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, не з`ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не дослідили та не надали належної правової оцінки всім зібраним у справі доказам, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій з урахуванням обсягу їх повноважень, то відповідно до статті 411 ЦПК України, керуючись принципом процесуальної економії, Верховний Суд дійшов висновку про скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду та передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Під час нового розгляду справи апеляційний суд має врахувати викладене, надати оцінку пропорційності втручання у мирне володіння  ОСОБА_5  спірним майном, який набув це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, закріплених у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням; вирішити справу в установлені законом строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права; ухвалити законне і справедливе судове рішення..

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.

Оскільки розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 409, 411, 415, 416 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Білас Любов Вікторівна, задовольнити частково.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 березня 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Д. Д. Луспеник  	
Судді:	І. Ю. Гулейков  	
	Г. В. Коломієць  	
	Р. А. Лідовець  	
	Ю. В. Черняк