ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1318/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Поліщук Л.В., Ярош А.І.
секретар судового засідання: Ісмаілова А.Н.

за участю представників учасників справи:
від позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Л.І.С.ГРУП”, с. Молодіжне Одеської області – Коваленко К.О., на підставі ордеру
від відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Промтехіновація”, м. Одеса – Селіванов С.А., на підставі ордеру

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Л.І.С. ГРУП”, с. Молодіжне Одеської області
на рішення Господарського суду Одеської області від 03.12.2025 року суддя першої інстанції Мостепаненко Ю.І. повний текст складено та підписано 08.12.2025 
у справі № 916/1318/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Л.І.С. ГРУП”, с. Молодіжне Одеської області 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Промтехіновація”, м. Одеса
про стягнення 633 893 грн 61 коп.
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

01.04.2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Л.І.С. ГРУП”, с.Молодіжне Одеської області звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Промтехіновація”, м. Одеса, в якій просить суд стягнути з відповідача (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог вх. 32262/25 від 1510.2025) 633 893 грн 61 коп., з яких: основна заборгованість у розмірі 176 149 грн 30 коп., інфляційні втрати у розмірі 8 423 грн 64 коп., пеня у розмірі 445 657 грн 73 коп. та 3% річних у розмірі 3 662 грн 94 коп. 
Крім того, позивач просить суд встановити органу (особі), який здійснюватиме примусове виконання рішення Господарського суду Одеської області у справі № 916/1318/25 в порядку ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України нараховувати пеню за договором доручення № 92 від 18.12.2024 року на фактичну (не сплачену) суму основного боргу, починаючи з 26.09.2025 року до моменту повної оплати основного боргу.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між сторонами укладено договір доручення №92 від 18.12.2024, за яким позивач зобов`язався здійснювати транспортно-експедиційне обслуговування та митне оформлення вантажів відповідача, а відповідач — оплатити надані послуги. На виконання умов договору позивачем оформлено попередні та додаткові митні декларації, здійснено всі необхідні митні формальності, унаслідок чого товар було випущено у вільний обіг на митній території України. Позивач направив відповідачу рахунки та акти наданих послуг, однак останній їх не оплатив і акти не підписав. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань позивач просить стягнути заборгованість у сумі 176149 грн 30 коп., а також передбачені договором штрафні санкції.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.04.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/1318/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.07.2025 року по справі постановлено розглядати справу № 916/1318/25 в порядку загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження по справі, та призначено підготовче засідання. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 03.12.2025 року у справі №916/1318/25 відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю “Л.І.С. ГРУП”, с. Молодіжне Одеської області до Товариства з обмеженою відповідальністю “Промтехіновація”, м. Одеса про стягнення 633 893 грн 61 коп.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факту погодження між сторонами конкретного обсягу та вартості послуг, заявлених до стягнення. Суд зазначив, що відповідно до умов договору обсяг і вартість робіт (послуг) підлягали узгодженню сторонами у кожному конкретному випадку до початку їх виконання, однак матеріали справи не містять доказів направлення відповідачем заявок, листів, повідомлень чи інших документів, які б підтверджували замовлення спірних послуг саме у зазначеному позивачем обсязі.
Також, суд дійшов висновку, що надані позивачем рахунки, акти наданих послуг, податкові накладні та митні документи самі по собі не підтверджують досягнення сторонами згоди щодо істотних умов конкретного доручення, оскільки значна частина таких документів складена позивачем в односторонньому порядку. При цьому сам факт виконання позивачем певних дій, пов`язаних із митним оформленням вантажу, не свідчить автоматично про виникнення у відповідача обов`язку оплатити послуги у заявленому розмірі без належного погодження їх вартості. Суд врахував, що акти наданих послуг відповідачем не підписані, а податкові накладні є документами податкового обліку та не можуть самостійно підтверджувати факт прийняття послуг замовником у визначеному обсязі та за погодженою ціною.
З огляду на недоведеність позивачем належними доказами та розміру заявлених вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заявленої суми заборгованості за спірним договором.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю “Л.І.С. ГРУП”, с.Молодіжне Одеської області з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 03.12.2025 року у справі №916/1318/25, ухвалити нове рішення у справі, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.І.С. ГРУП», с. Молодіжне Одеської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтехіновація», м.Одеса задовольнити у повному обсязі. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтехіновація», м.Одеса на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.І.С. ГРУП», с. Молодіжне Одеської області заборгованість у розмірі 633 893 грн 61 коп., з яких: сума основного боргу 176 149 грн 30 коп., інфляційні витрати 8 423 грн 64 коп., пеня за договором 445 657 грн 73 коп., 3% річних 3 662 грн 94 коп. Органу (особі), який здійснюватиме примусове виконання цього рішення Господарського суду Одеської області у справі №916/1318/25, в порядку ч.10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України нараховувати пеню за договором доручення №92 від 18.12.2024 року на фактичну (не сплачену) суму основного боргу, починаючи з 26.09.2025 року до моменту повної оплати основного боргу за такою формулою: пеня = С x 1% x Д , де С – сума основного боргу, 1% від основного боргу за кожен день прострочення, Д - кількість днів прострочення. 
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.
Зокрема, скаржник зазначає, що висновок суду про непогодження сторонами обсягу та вартості послуг є безпідставним, оскільки умовами договору не передбачено обов`язкового письмового способу такого погодження шляхом подання заявок, листів чи повідомлень. На думку апелянта, узгодження істотних умов договору відбулося шляхом конклюдентних дій відповідача, який передав позивачу повний пакет товаросупровідних та комерційних документів, необхідних для митного оформлення конкретних транспортних засобів і вантажів, чим фактично визначив обсяг доручення та замовив відповідні послуги.
Крім того, апелянт наголошує, що відповідачем було сплачено митні платежі у сумі 1710000 грн, що, на його переконання, свідчить про обізнаність останнього з обсягом митного оформлення, погодження дій позивача та схвалення виконання договору. Здійснення такої оплати, як зазначає скаржник, виключає можливість подальшого заперечення відповідачем факту погодження вартості та обсягу послуг.
Апелянт також зазначає, що реальність виконання позивачем договірних зобов`язань підтверджується оформленням попередніх та додаткових митних декларацій, забезпеченням заїзду транспортних засобів на митний термінал, проходженням усіх необхідних митних процедур та випуском товару у вільний обіг на митній території України. На думку скаржника, саме внаслідок дій позивача відповідач отримав конкретний майновий результат та економічну вигоду у вигляді можливості вільно розпоряджатися ввезеним товаром.
Скаржник вважає помилковим висновок місцевого суду про те, що непідписання відповідачем актів наданих послуг звільняє його від обов`язку оплати. Апелянт посилається на те, що відповідач не надав належної та вмотивованої відмови від підписання актів, не заявив претензій щодо якості, кількості чи змісту наданих послуг, а тому, за наявності фактичного виконання договору, такі послуги вважаються прийнятими і підлягають оплаті. Формальні зауваження щодо оформлення документів, на переконання скаржника, не можуть спростовувати реальність господарської операції.
Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував податкові накладні, зареєстровані позивачем в ЄРПН, а також користування відповідачем податковим кредитом за такими накладними, як докази фактичного отримання послуг та визнання господарської операції. На думку скаржника, відображення відповідачем податкового кредиту свідчить про прийняття ним результатів послуг та погодження їх вартості, а подальше коригування такого кредиту було здійснено вже під час розгляду справи з метою уникнення відповідальності.
Окремо апелянт посилається на те, що суд першої інстанції неналежно оцінив пояснення керівника відповідача, яка підтвердила укладення спірного договору та прийняття товару, однак не надала змістовних пояснень щодо обставин виконання договору. На думку скаржника, така поведінка свідчить про суперечливість позиції відповідача та була безпідставно залишена судом поза увагою.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.02.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Л.І.С. ГРУП”, с. Молодіжне Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 03.12.2025 року у справі №916/1318/25, призначено справу до судового розгляду.
18.02.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю “Промтехіновація”, м.Одеса надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній не згоден з апеляційною скаргою з наступних підстав. 
Відповідач вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами погодження між сторонами конкретного обсягу та вартості послуг, які заявлені до стягнення. На думку відповідача, умовами договору передбачалося узгодження обсягу робіт у кожному окремому випадку до початку їх виконання, однак доказів направлення заявок, листів, повідомлень чи іншого підтвердження замовлення саме тих послуг, які зазначені у рахунках та актах, матеріали справи не містять.
Також відповідач вказує, що сам факт передачі позивачу окремих товаросупровідних документів не свідчить про погодження вартості послуг чи замовлення їх у визначеному позивачем обсязі, а лише підтверджує наявність господарських відносин між сторонами. На переконання відповідача, позивач в односторонньому порядку визначив кількість та вартість послуг, не погодивши їх із замовником.
Крім того, відповідач заперечує доводи апелянта щодо прийняття послуг та виникнення обов`язку з їх оплати, посилаючись на те, що акти наданих послуг ним не підписувалися, а мотивовані заперечення щодо їх змісту та вартості були висловлені позивачу. Відтак, на думку відповідача, відсутні підстави вважати спірні послуги прийнятими у погодженому обсязі.
Щодо податкових накладних відповідач зазначає, що їх складання та реєстрація позивачем мають односторонній характер і самі по собі не підтверджують факту надання послуг, їх обсягу чи погодженої вартості. При цьому, відповідач наголошує, що ним було здійснено коригування податкового кредиту, що свідчить про відсутність визнання спірної заборгованості.
Також, відповідач вважає безпідставними посилання апелянта на конклюдентні дії, оскільки жодні дії відповідача не можуть підміняти прямо передбачену договором необхідність погодження істотних умов щодо конкретного обсягу послуг та їх ціни.
З огляду на наведене відповідач стверджує, що позивач не довів належними доказами ані факту замовлення послуг у спірному обсязі, ані наявності заявленої в позові заборгованості, у зв`язку з чим підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Відзив долучено до матеріалів справи.
В судовому засіданні представник позивача просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з мотивів, викладених письмово в апеляційній скарзі. 
Представник відповідача в судовому засіданні просив суд апеляційної інстанції відмовити в задоволенні апеляційної скарги з мотивів, викладених письмово у відзиві. 
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Л.І.С. ГРУП”, с. Молодіжне Одеської області не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 03.12.2025 року у справі №916/1318/25 не потребує скасуванню, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

18 грудня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю “Л.І.С. ГРУП”, с.Молодіжне Одеської області (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Промтехіновація”, м.Одеса (замовник) було укладено договір доручення №92 (про транспортно-експедиційне обслуговування та декларування вантажів), відповідно до п. 1.1 якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання від імені та за рахунок першого здійснювати транспортно-експедиторське обслуговування та декларування вантажів (митне оформлення) експортно-імпортних та/або транзитних вантажів замовника.
Згідно з п. 1.2 договору доручення № 92 від 18.12.2024 спеціальні умови перевезення, перевалки, зберігання, транспортно-експедиторське обслуговування та інші види послуг обумовлюються сторонами в додаткових угодах.
В п. 2.1 договору доручення № 92 від 18.12.2024 передбачені обов`язки виконавця:
- 2.1.1 представляти інтереси замовника у взаєминах з перевізниками, портами та іншими організаціями з перевезення, перевалки та ТЕО, та митного оформлення, зберігання на митних складах та складах тимчасового зберігання, вантажів замовника, від його імені і за його рахунок.
- 2.1.2 укладати договори та угоди з транспортними та іншими організаціями для виконання зобов`язань за цим договором. Видавати доручення на відвантаження експортно-імпортних та транзитних вантажів замовника. Проводити розрахунки з портами, транспортними та іншими організаціями для виконання своїх зобов`язань за цим договором за рахунок замовника.
- 2.1.3 протягом доби з моменту відправки вантажу проінформувати замовника із зазначенням дати відвантаження, пункту (станції) відправлення, номерів транспортних засобів, накладних і ваги вантажу в кожному транспортному засобі.
- 2.1.4 організовувати (при необхідності) проходження всіх необхідних видів експертиз і досліджень за рахунок замовника.
- 2.1.5 повідомити замовнику в письмовому вигляді про можливу дату переходу на застосування іншої системи оподаткування.
- 2.1.6 надавати митним органам належним чином оформлену вантажну митну декларацію (ВМД) та інші документи, необхідні для оформлення пропуску товарів, майна, транспортних засобів та інших предметів через митний кордон України.
- 2.1.7 зберігати комерційну таємницю, що міститься в даних, наданих замовник.
- 2.1.8 виконувати попередній розрахунок митних зборів, мита, акцизу і ПДВ для замовника.
Положеннями п. 2.2 договору доручення № 92 від 18.12.2024 сторони погодили обов`язки замовника, а саме:
- 2.2.1 надавати виконавцю всі необхідні для виконання цього договору відомості та документи, необхідні для пред`явлення в митні органи при митному оформлені вантажу і оформлення ВМД. Надані замовником відомості та документи, що не мають всіх необхідних реквізитів, вважаються не врученими.
- вантажу в кожному 2.2.2 протягом доби з моменту відправки вантажу проінформувати виконавця із зазначенням: дати відвантаження, пункту (станції) відправлення, номерів транспортних засобів, накладних і ваги транспортному засобі; а також: найменування вантажу, країну походження і перелік документів, відправлених з вантажем.
- 2.2.3 сплачувати рахунки за послуги виконавця відповідно до виставлених виконавцем рахунків, а також витрати виконавця, пов`язані з виконанням даного договору, протягом трьох банківських днів з моменту виставлення.
- 2.2.4 агенти суден, що використовуються для перевезення вантажів замовника, повинні мати договір на агентування з портами, через які здійснюється транспортування вантажів.
- 2.2.5 забезпечувати вантаж належної тарою і упаковкою, що забезпечує його збереження в процесі транспортування і зберігання.
Відповідно до п. 3.1 договору доручення № 92 від 18.12.2024 замовник попередньо, за 3 (три) банківських дні до початку запланованих робіт (послуг), переводить згідно рахункам виконавця необхідні для виконання даного договору суми на розрахунковий рахунок останнього.
У разі недостатності сум, зазначених в п. 3.1, замовник додатково переводить протягом 2 (двох) банківських днів необхідні суми на розрахунковий рахунок виконавця (п. 3.2 договору доручення № 92 від 18.12.2024).
Пунктом 3.3 договору доручення № 92 від 18.12.2024 визначено, що повністю оплату послуг і витрат виконавця для виконання даного договору, замовник виконує протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту виставлення виконавцем остаточних рахунків.
Умовами п. 3.4 договору доручення № 92 від 18.12.2024 передбачено, що датою оплати рахунків вважається дата надходження коштів на розрахунковий рахунок або в касу виконавця.
Згідно з п. 3.5 договору доручення № 92 від 18.12.2024 оплата банківських послуг, пов`язаних з переведенням належних виконавцеві платежів за цим договором, здійснюється замовником за власний рахунок.
В п. 3.6 договору доручення № 92 від 18.12.2024 визначено, що за прострочення платежу замовник сплачує пеню в розмірі 1% від невиплаченої суми за кожен день прострочення. Сума заборгованості стягується в повному обсязі поверх пені.
Положеннями п. 3.7 договору доручення № 92 від 18.12.2024 передбачено, що обсяг і вартість робіт (надання послуг) підлягають узгодженню між сторонами в кожному конкретному випадку до початку виконання робіт (надання послуг).
Відповідно до п. 4.1 договору доручення № 92 від 18.12.2024 сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором у вигляді відшкодування збитків, заподіяних кожної зі сторін діями або бездіяльністю іншої сторони, а також сплати штрафних санкцій, передбачених законодавством України та цим договором.
Сплата сторонами штрафних санкцій не звільняє їх від виконання своїх зобов`язань за цим договором (п. 4.4 договору доручення № 92 від 18.12.2024).
Пунктом 4.10 договору доручення № 92 від 18.12.2024 визначено, що у разі прострочення замовником оплати по платежах понад 20 (двадцяти) банківських днів, виконавець має право:
- припинити виконання зобов`язань за договором до моменту повної оплати заборгованості, без компенсації збитку, понесеного замовником (при цьому обов`язки замовника залишаються в силі);
- затримати вантаж і / або припинити вантажні операції до моменту повного погашення заборгованості; вимагати передачі всього вантажу або його частини в свою власність в рахунок погашення заборгованості.
Умовами п. 7.4 договору доручення №92 від 18.12.2024 передбачено, що сторони прагнуть вирішувати всі суперечки за цим договором шляхом переговорів. Якщо такі переговори не увінчаються успіхом, суперечки розглядаються в Господарському суді.
Згідно з п. 7.5 договору доручення №92 від 18.12.2024 термін дії цього договору не обмежений. Кожна із сторін має право в односторонньому порядку розірвати договір, але з оплатою вже виконаної роботи, з моменту отримання письмового повідомлення іншої сторони. В частині оплати за послуги, оплати штрафних санкцій, відшкодування збитків, цей договір діє до остаточних взаєморозрахунків між сторонами.
В п. 7.6 договору доручення № 92 від 18.12.2024 визначено, що всі зміни і доповнення до цього договору є його невід`ємною частиною і дійсні, якщо зроблені в письмовій формі і підписані уповноваженими на те особами.
В додатку № 1 до договору доручення № 92 від 18.12.2024 сторонами узгоджені перелік та вартість послуг, що надаються, необхідних для проведення митних процедур при митному оформленні вантажів/товарів – брокерські послуги, послуги при розміщенні товарів на МС та вартість послуг (еквівалент дол. США, з ПДВ за курсом НБУ на день виконання), а саме: 
1) оформлення ВМД в режимі ІМ40 (за 1 транспортний засіб) 500 дол. США з ПДВ за курсом НБУ на день виконання; 
2) транспортно-експедиційне обслуговування (заїзд на митний термінал) (за 1 транспортний засіб) 100 дол. США з ПДВ за курсом НБУ на день виконання; 
3) оформлення фінансової гарантії (при необхідності для оформлення ІМ40ЕЕ) (за 1 транспортний засіб) 50 дол. США з ПДВ за курсом НБУ на день виконання.
За договором доручення №92 від 18.12.2024 року виконавцем – Товариством з обмеженою відповідальністю “Л.І.С. ГРУП”, с. Молодіжне Одеської області здійснено декларування вантажу, а саме:
- відповідно до рахунку № 80-2024 від 19.12.2024 року до контракту № UA-2024-10 від 10.06.2024 року, додаток № 2, рахунку-проформи № 80-2024-Р1 від 19.12.2024 року та CMR 362560 виконавцем оформлено попередню митну декларацію ІМ ЕЕ 24UA500000948327U2 від 27.12.2024 року;
- відповідно до рахунку № 80-2024 від 19.12.2024 року до контракту № UA-2024-10 від 10.06.2024 року, додаток № 2, рахунку-проформи № 80-2024-Р2 від 19.12.2024 року та CMR 422274 виконавцем оформлено попередню митну декларацію IM ЕЕ 24UA500000948328U1 від 27.12.2024 року;
- відповідно до рахунку № 80-2024 від 19.12.2024 року до контракту № UA-2024-10 від 10.06.2024 року, додаток № 2, рахунку-проформи № 80-2024-Р3 від 19.12.2024 року та CMR 362591 виконавцем оформлено попередню митну декларацію ІМ ЕЕ 24UA500000948329U0 від 27.12.2024 року;
- відповідно до рахунку № 81-2024 від 20.12.2024 року до контракту № UA-2024-10 від 10.06.2024 року, додаток № 2, рахунку-проформи № 81-2024-Р1 від 20.12.2024 року та CMR 81-2024-Р1 виконавцем оформлено попередню митну декларацію ІМ ЕЕ 24UA500000948303U7 від 27.12.2024 року;
- відповідно до рахунку № 81-2024 року від 20.12.2024 до контракту № UA-2024-10 від 10.06.2024 року, додаток № 2, рахунку-проформи № 81-2024-Р2 від 20.12.2024 року та CMR 81-2024-Р2 виконавцем оформлено попередню митну декларацію ІМ ЕЕ 24UA500000948304U6 від 27.12.2024 року;
- відповідно до рахунку № 81-2024 року від 20.12.2024 року до контракту № UA-2024-10 від 10.06.2024, додаток № 2, рахунку-проформи № 81-2024-РЗ від 20.12.2024 року та CMR 81-2024-РЗ виконавцем оформлено попередню митну декларацію ІМ ЕЕ 24UA500000948305U5 від 27.12.2024 року;
- відповідно до рахунку № 81-2024 від 20.12.2024 року до контракту № UA-2024-10 від 10.06.2024 року, додаток № 2, рахунку-проформи № 81-2024-Р4 від 20.12.2024 року та CMR 81-2024-Р4 виконавцем оформлено попередню митну декларацію ІМ ЕЕ 24UA500000948306U4 від 27.12.2024 року.
З матеріалів справи вбачається, що замовником – Товариством з обмеженою відповідальністю “Промтехіновація”, м.Одеса 20.12.2024 року здійснено передоплату за митне оформлення, про що свідчить платіжна інструкція № 655 від 20.12.2024 на суму 1710000 грн, в призначенні платежу якої вказано: “Код виду сплати: 101 Інфо запису: Передоплата за митне оформлення. Без ПДВ”.
Також матеріали справи свідчать, що виконавцем – Товариством з обмеженою відповідальністю “Л.І.С. ГРУП”, с. Молодіжне Одеської області було оформлено додаткову декларацію до попередніх митних декларацій ІМ 40 ДЕ 24UA500590001159U5 та додаткову декларацію до попередніх митних декларацій ІМ 40 ДЕ 24UA500590001162U6.
Товариством з обмеженою відповідальністю “Л.І.С. ГРУП”, с. Молодіжне Одеської області в межах договору доручення № 92 від 18.12.2024 були оформлені та підписані акти надання послуг та рахунки на оплату, а саме:
1) акт надання послуг № 254 від 30.12.2024 на суму 75492 грн 56 коп. (в т.ч. ПДВ 12582 грн 09 коп.); рахунок на оплату №254 від 30.12.2024 на суму 75492 грн 56 коп. (в т.ч. ПДВ 12582 грн 09 коп.);
2) акт надання послуг №255 від 30.12.2024 на суму 100656 грн 74 коп. (в т.ч. ПДВ 16776 грн 12 коп); рахунок на оплату №255 від 30.12.2024 на суму 100656 грн 74 коп. (в т.ч. ПДВ 16776 грн 12 коп.).
Інших належних та допустимих письмових доказів матеріали господарської справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин, які підтверджують або спростовують підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги (декларування вантажу) у сумі 176149 грн 30 коп., а також передбачені договором штрафні санкції.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (втратив чинність та підлягає застосуванню тут і далі у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Частиною 1 ст. 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Так, укладений між сторонами по справі договір є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов`язань відповідно до ст. 173, 174 Господарського кодексу України (ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України), і згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання його сторонами.
Згідно з ч. 1, 8-9 ст. 9 Закону України “Про транспортно-експедиторську діяльність” за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Платою експедитору вважаються кошти, сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування. У плату експедитору не включаються витрати експедитора на оплату послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору транспортного експедирування, на оплату зборів (обов`язкових платежів), що сплачуються при виконанні договору транспортного експедирування.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України “Про транспортно-експедиторську діяльність” експедитор зобов`язаний надавати транспортно-експедиторські послуги згідно з договором транспортного експедирування і вказівками клієнта, погодженими з експедитором у встановленому договором порядку.
Згідно з ч. 1 ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. 
Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. 
Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).
Положення глави 65 Цивільного кодексу України поширюються також на випадки, коли обов`язки експедитора виконуються перевізником.
Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.
Аналогічні положення вказаної статті Цивільного кодексу України закріплені в ст. 316 Господарського кодексу України. 
Положеннями ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
За приписами статті 173 Господарського кодексу України один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.
Отже, прийняття відповідачем наданих позивачем послуг є підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити вказані послуги відповідно до умов договору та чинного законодавства.
Пунктом 3.3 договору доручення № 92 від 18.12.2024 визначено, що повністю оплату послуг і витрат виконавця для виконання даного договору, замовник виконує протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту виставлення виконавцем остаточних рахунків.
З матеріалів справи вбачається, що виконавцем – Товариством з обмеженою відповідальністю “Л.І.С. ГРУП”, с. Молодіжне Одеської області в межах договору доручення № 92 від 18.12.2024 були оформлені та підписані акти надання послуг та рахунки на оплату, а саме: акт надання послуг № 254 від 30.12.2024 на суму 75492 грн 56 ком. (в т.ч. ПДВ 12582 грн 09 ком.); рахунок на оплату №254 від 30.12.2024 на суму 75492 грн 56 коп. (в т.ч. ПДВ 12582 грн 09 коп.), та акт надання послуг №255 від 30.12.2024 на суму 100656 грн 74 коп. (в т.ч. ПДВ 16776 грн 12 коп.); рахунок на оплату № 255 від 30.12.2024 на суму 100656 грн 74 коп. (в т.ч. ПДВ 16776 грн 12 коп.).
Між тим колегія суддів зазначає, що на підтвердження направлення оригіналів документів для отримання оплати за надані послуги на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю “Промтехіновація”, м.Одеса, як замовника послуг, Товариством з обмеженою відповідальністю “Л.І.С. ГРУП”, с. Молодіжне Одеської області, зокрема, надано до матеріалів справи копію експрес-накладної Товариства з обмеженою відповідальністю “Нова Пошта” № 59001300866525 від 13.01.2025, з якої вбачається, що Карбовець Михайло Леонідович направив на адресу Харлашиної Алли Степанівни “документи”.
Водночас, як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, із наданої позивачем копії експрес-накладної Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» №59001300866525 від 13.01.2025 вбачається лише факт направлення невизначеного переліку документів без їх конкретизації на ім`я Харлашиної Алли Степанівни за адресою: м. Одеса, відділення № 132. Зазначене свідчить про здійснення відправлення поштової кореспонденції неконкретизованого змісту на адресу іншої фізичної особи, а саме Харлашиної Алли Степанівни, а не на адресу замовника послуг — Товариству з обмеженою відповідальністю «Промтехіновація», м. Одеса, або уповноваженої ним особи.
Щодо наданої позивачем до матеріалів справи роздруківки листування з месенджера «WhatsApp», колегія суддів зазначає таке. 
Процесуальне законодавство чітко визначає можливість використання інформації в електронній формі як доказу у справі, а також порядок подання та оцінки таких доказів. Зокрема, паперова копія електронного доказу не є письмовим доказом, однак виступає однією з форм подання електронного доказу відповідно до частини третьої статті 96 Господарського процесуального кодексу України. Водночас електронні докази є засобами встановлення обставин справи у розумінні пункту 1 частини другої статті 73 цього Кодексу.
Саме по собі подання електронного доказу у паперовій формі не зумовлює його недопустимість. Разом з тим, у разі неподання оригіналу електронного доказу та наявності сумнівів щодо відповідності копії оригіналу, суд має підстави не брати такий доказ до уваги. Вказаний підхід узгоджується з усталеною судовою практикою Верховного Суду (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №922/51/20, постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.07.2022 у справі № 914/1003/21).
Колегія суддів враховує, що електронний доказ за своїм змістом є ширшим поняттям, ніж електронний документ, та охоплює будь-яку інформацію у цифровій формі, яка має значення для справи, зокрема повідомлення, надіслані через месенджери. Такі докази підлягають оцінці судом відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України у сукупності з іншими доказами у справі.
Водночас, можливість використання електронного листування, як доказу обумовлюється, зокрема, можливістю встановлення його авторів та змісту. Висновок щодо належності та допустимості такого доказу здійснюється судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням усіх обставин справи.
Як вбачається з наданої позивачем роздруківки, листування здійснювалося від імені «Алла Харлашина» з використанням відповідного номеру телефону. Разом з тим, із змісту наданих матеріалів неможливо достовірно встановити, що зазначена особа діяла від імені чи в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтехіновація», м. Одеса, а також перебувала з ним у трудових або інших правовідносинах.
Суд першої інстанції вірно врахував заперечення відповідача щодо факту такого листування та надані ним докази, зокрема, штатний розпис, відповідно до якого працівниками товариства є інші особи. Належних та допустимих доказів на підтвердження повноважень або трудових відносин Харлашиної Алли з відповідачем позивачем не надано.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що скаржником не доведено належними та допустимими доказами факт здійснення відповідного листування саме з уповноваженою особою відповідача, у зв`язку з чим зазначена роздруківка листування з месенджера «WhatsApp» не підтверджує обставин, на які посилається позивач, та не може бути визнана належним і допустимим доказом у розумінні норм чинного процесуального закону. 
Як встановлено судом першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Л.І.С. ГРУП», с.Молодіжне Одеської області звернулося до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтехіновація», м. Одеса з листом від 12.02.2025 № 1 щодо виконання умов оплати наданих послуг за договором доручення № 92 від 18.12.2024, до якого було додано оригінали актів надання послуг № 254, № 255 від 30.12.2024, та відповідні рахунки на оплату. Факт направлення та отримання зазначеного листа відповідачем підтверджується належними доказами, зокрема, даними поштового відправлення.
В свою чергу, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги заперечення відповідача, щодо посилання у спірних актах на інші договори № 254 від 30.12.2024 р. та №255 від 30.12.2024, оскільки сторони підтвердили, що між ними укладено лише один договір доручення №92 від 18.12.2024, а зазначення інших номерів договорів у актах є технічною помилкою.
Разом з тим, суд першої інстанції встановив, що, отримавши оригінали актів та рахунків, відповідач не здійснив оплату наданих послуг у строк, визначений пунктом 3.3 договору, натомість направив позивачу лист-відмову від 18.02.2025 № 20, обґрунтовуючи свою позицію неузгодженням обсягу послуг та їх вартості, відповідно до пункту 3.7 договору доручення №92 від 18.12.2024.
Дослідивши надані сторонами докази, суд першої інстанції виходив із того, що для вирішення спору має значення встановлення обґрунтованості відмови відповідача від підписання актів, складених виконавцем в односторонньому порядку, з урахуванням правової позиції Верховного Суду щодо можливості виникнення прав та обов`язків за такими актами (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 910/7446/18, Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 911/1981/20, від 20.04.2021 у справі № 905/411/17)
При цьому, як правильно встановив суд першої інстанції, умовами пункту 3.7 договору доручення №92 від 18.12.2024 сторони погодили необхідність попереднього узгодження обсягу та вартості послуг у кожному конкретному випадку до початку їх надання. Водночас, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів погодження сторонами конкретного обсягу, а саме кількість транспортних засобів під час оформлення ГТД01159U5 та ГТД01162U6, обсяг послу послуг брокера та їх вартості у спірних правовідносинах, а також відсутні докази направлення відповідачем відповідних заявок чи замовлень на надання таких послуг.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав вважати відмову відповідача від підписання актів обґрунтованою, з огляду на недоведеність позивачем погодження істотних умов, щодо обсягу та вартості послуг. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази самостійного замовлення відповідачем вказаного позивачем у актах надання послуг та рахунках на оплату обсягу та вартості послуг шляхом, зокрема, направлення на адресу позивача заявки/повідомлення/листа, тощо саме про замовлення товариством такого обсягу послуг та одержання такої заявки/повідомлення/листа, тощо позивачем.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи, ґрунтуються на належній оцінці доказів та узгоджуються з вимогами чинного законодавства.
Щодо доводів апелянта про безпідставність відмови відповідача від підписання актів наданих послуг, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції встановлено факт направлення відповідачем мотивованої відмови від підписання актів, у якій останній послався на неузгодження обсягу та вартості послуг у порядку, передбаченому договором. За таких обставин, відсутні підстави вважати, що відповідач безпідставно ухилився від прийняття послуг. Крім того, відповідно до усталеної судової практики, підписання акта виконаних робіт в односторонньому порядку може мати правові наслідки лише за умови фактичного виконання робіт та відсутності обґрунтованих заперечень замовника. У даному випадку такі заперечення відповідачем були заявлені, а їх обґрунтованість перевірена судом першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника, що узгодження істотних умов договору відбулося шляхом конклюдентних дій відповідача, який передав позивачу повний пакет товаросупровідних та комерційних документів, необхідних для митного оформлення конкретних транспортних засобів і вантажів, чим фактично визначив обсяг доручення та замовив відповідні послуги, оскільки саме по собі посилання на можливість конклюдентних дій не звільняє позивача від обов`язку доведення факту досягнення сторонами згоди щодо істотних умов у відповідному обсязі. 
Доводи апелянта про те, що передача відповідачем товаросупровідних та комерційних документів свідчить про погодження обсягу послуг, є припущенням, оскільки такі дії не містять визначення конкретного обсягу робіт та їх вартості, як це прямо передбачено умовами договору. Належних доказів того, що відповідач замовляв саме той обсяг послуг та погоджував саме ту їх вартість, які зазначені позивачем в актах та рахунках, матеріали справи не містять. 
Узгодження та підписання сторонами додатку №1 до договору доручення №92 від 18.12.2024 саме по собі не спростовує обов`язку сторін, передбаченого пунктом 3.7 зазначеного договору, щодо необхідності погодження обсягу та вартості робіт (послуг) у кожному конкретному випадку до початку їх виконання.
Також колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача про те, що податкові накладні №34 від 30.12.2024 та № 35 від 30.12.2024 підтверджують факт надання послуг у погодженому сторонами обсязі та вартості. Податкова накладна є документом податкового обліку, який має звітний та розрахунковий характер, однак не є належним доказом фактичного надання послуг та їх обсягу, оскільки складається в односторонньому порядку та не містить підтвердження з боку отримувача послуг. 
Крім того, як встановлено матеріалами справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Промтехіновація», м. Одеса, у зв`язку з неузгодженістю між сторонами обсягу та вартості послуг, подав до Головного управління ДПС в Одеській області уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість, яким здійснив коригування податкового кредиту, сформованого за договором № 92 від 18.12.2024, шляхом його зменшення.
Таким чином, відповідач фактично зменшив суму податку на додану вартість, включену до податкового кредиту за відповідний період, яка була сформована на підставі актів надання послуг № 254 та № 255 від 30.12.2024, що також свідчить про відсутність погодження між сторонами обсягу та вартості спірних послуг.
Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги показання директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтехіновація», м. Одеса Мазур Т.А., викладені у заяві свідка від 18.09.2025, з огляду на невідповідність такої заяви вимогам частини другої статті 88 Господарського процесуального кодексу України, оскільки у ній відсутні обов`язкові відомості про свідка, зокрема, місце проживання (перебування), місце роботи, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків або паспортні дані, а також контактні дані.
Як встановлено судом першої інстанції, під час підготовчого засідання свідок ОСОБА_1 підтвердила окремі обставини, зокрема, факт укладення між сторонами лише одного договору доручення № 92 від 18.12.2024 та відсутність інших договорів, а також здійснення відповідачем окремих платежів. Водночас такі показання не спростовують встановлених судом обставин щодо відсутності погодження сторонами обсягу та вартості послуг у порядку, передбаченому договором саме стосовно заявлених позивачем.
Щодо наданого позивачем договору про надання послуг № 001/21МД від 13.01.2021, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Блек Сі Шиппінг Сервіс ЛТД» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Л.І.С. ГРУП», с. Молодіжне Одеської області, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначений договір регулює правовідносини між його сторонами та не підтверджує погодження саме між позивачем і відповідачем конкретного обсягу та вартості послуг у спірних правовідносинах.
З аналогічних підстав є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відхилення посилань позивача на разові митні перепустки, оскільки такі документи самі по собі не підтверджують погодження сторонами обсягу та вартості послуг у розумінні пункту 3.7 договору доручення № 92 від 18.12.2024, заявлених у позові.
Оцінивши докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами факту погодження сторонами до початку виконання робіт конкретного обсягу послуг та їх вартості. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи та вимогам процесуального закону.
В свою чергу, щодо заявлених позивачем вимог про стягнення пені у розмірі 445 657 грн 73 коп., інфляційних втрат у сумі 8 423 грн 64 коп. та 3 % річних у розмірі 3 662 грн 94 коп, суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки у відповідача відсутній обов`язок сплати основної заборгованості у сумі 176 149 грн 30 коп, у зв`язку з недоведеністю позивачем погодження сторонами обсягу та вартості послуг у порядку, передбаченому договором, то за таких обставин відсутній і факт прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних, оскільки такі вимоги є похідними від основного зобов`язання та можуть бути задоволені виключно за умови наявності прострочення виконання грошового зобов`язання.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та встановлених обставинах справи. 
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції, однак не спростовують встановлених ним обставин та не доводять неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту ст.79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Надаючи оцінку всім доказам та доводам скаржника у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування «вірогідності доказів», судова колегія доходить висновку про те, що останнім не доведено належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за неналежне виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором доручення в частині повної та своєчасної оплати за надані послуги.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).
Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.
Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.
І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вірно застосував положення національного законодавства, надав вірну оцінку спірним правовідносинам у контексті зазначених норм, у зв`язку із чим оскаржуване рішення, яке переглядається в апеляційному порядку, є правомірним, а доводи апелянта, зазначені ним в апеляційній скарзі, є такими, що фактично зводяться лише до незгоди з судовим рішенням, що не може бути обґрунтованою підставою для його скасування або зміни. При цьому протилежного ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції скаржником не доведено.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права в оскаржуваній частині.
Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, мотиви та доводи, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування вірного по суті рішення, з огляду на що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Л.І.С. ГРУП”, с. Молодіжне Одеської області не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 03.12.2025 року у справі №916/1318/25 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Л.І.С. ГРУП”, с.Молодіжне Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 03.12.2025 у справі №916/1318/25 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 03.12.2025 року у справі №916/1318/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.
Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 07.05.2026 року.
Повний текст постанови складено та підписано 07.05.2026 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва

Суддя Л.В. Поліщук 

А.І. Ярош