УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/3750/26 Головуючий у 1-й інст.  ОСОБА_1  
Номер провадження №11-кп/4805/553/26
Категорія ч.1 ст.382 КК України Доповідач                 ОСОБА_2   

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року          м. Житомир

Житомирський апеляційний суд колегією суддів в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
із секретарем судового засідання - ОСОБА_5 ,
з участю прокурора - ОСОБА_6 
обвинуваченого – ОСОБА_7 ,
захисника – адвоката - ОСОБА_8 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження № 12025060640001052 від 21.10.2025 за апеляційною скаргою прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_9  на вирок Корольовського районного суду м.Житомира від 10 квітня 2026 року щодо обвинуваченого  ОСОБА_7 за ч.1 ст. 382 КК України, -

в с т а н о в и в:
Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Довге, Іршавського району, Закарпатської області, українця, громадянина України, маючого на утримані неповнолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, та призначено ОСОБА_7 покарання у виді штрафу у розмірі 500 (п`ятсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що еквівалентно 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили щодо обвинуваченого ОСОБА_7 не застосовувався.
Речові докази: оптичні DVD-R диски з відеозаписами та належним чином завірену копію судової справи Козятинського міськрайонного суду Вінницької області №133/1654/24, залишено у матеріалах кримінального провадження.
За детально викладених у вироку обставин, суд визнав доведеним, що відповідно до постанови Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 08.08.2024 у справі № 133/1654/24, яка набрала законної сили, ОСОБА_7 притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 Кодексу України про адміністративні порушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 2400 (двох тисяч чотирьохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 (сорок тисяч вісімсот) гривень із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років, маючи умисел на невиконання зазначеного судового рішення, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення вимог ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, продовжив керувати транспортним засобом, чим допустив умисне невиконання вищевказаного судового рішення.
Проте, ОСОБА_7 , діючи умисно, достовірно знаючи про наявність вказаної постанови суду, та будучи обізнаним про позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість її виконати, в порушення ч.1 ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, вчинив дії щодо умисного невиконання, постанови, що полягали у наступному:
Так, 20.10.2025, ОСОБА_7 , будучи позбавлений права керування транспортними засобами, відповідно до вищевказаної постанови Козятинського міськрайонного суду Вінницької області, виконуючи свій злочинний умисел на невиконання даного судового рішення перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення вимог ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», приблизно о 14 год. 20 хв., керував транспортним засобом марки «BMW 525D» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Корольова, 46Б в м.Житомирі, де був зупинений працівниками УПП ДПП в Житомирській області у зв`язку із вчиненням адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, а саме керування транспортним засобом без страхового поліса (ОСЦПВ). 
Суд першої інстанції кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 382 КК України як умисне невиконання постанов суду, що набрали законної сили.
Згідно вироку суду першої інстнації, у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 винним себе у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся, фактичні обставини справи не оспорював, у зв`язку з чим, врахувавши, що фактичні обставини справи ніким з учасників судового провадження не оспорюються, суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин, обмежившись допитом обвинуваченого.
В апеляційній скарзі на вказаний вирок прокурор Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, встановлених судом першої інстанції, правильності юридичної кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 та доведеності його вини, просить вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.1 ст.382 КК України у виді 1 року позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробовуванням, якщо він протягом іспитового строку 1 (одного) року і 6 (шести) місяців не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Згідно ст.76 КК України, просить покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання. В решті вирок суду першої інстанції прокурор просить залишити без змін.
Зазначає, що обвинувачений раніше притягувався до адміністративної відовідальності за повторне протягом року керування транспортним засобом як особою, яка не мала права керування, в стані алкогольного сп`яніння з накладенням адміністративного стягнення у розмірі 2400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 40800 гривень.
Прокурор вважає, що накладене судом першої інстанції покарання у розмірі 500 (п`ятсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що еквівалентно 8500 грн. за обставин цієї справи не буде сприяти досягненню мети покарання, визначеній ст.50 КК України, оскільки судом не враховано, що ОСОБА_7 вчинив злочин, пов`язаний з умисним невиконання постанов суду перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, згідно з якими на нього накладено додаткове адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 40800 грн., в той час як максимальний розмір покарання у виді штрафу за інкримінований йому злочин становить 17000 грн.
За таких обставин, прокурор вказує, що покарання у виді штрафу не може бути необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.
Також просить врахувати, що обвинувачений вже двічі притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП у зв`язку із керуванням транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, а тому йде мова не лише про умисне невиконання судового рішення, а про підвищену суспільну небезпеку його поведінки, яка створювала реальну загрозу життю і здоров`ю інших учасників дорожнього руху.
З урахуванням наведеного, прокурор вважає, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання у виді вказаного розміру штрафу є явно несправедливим через м`якість.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, яка підтримала подану апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.
Статтею 370 КПК України регламентовано, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. У ньому мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Тобто рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до вимог ст.404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду, за встановлених у вироку обставин, про доведеність винуватості ОСОБА_7 в умисному невиконанні постанов суду, що набрали законної сили, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними у ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, при цьому ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому апеляційний суд, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків у цій частині, не переглядає їх відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про незаконність вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який означає, зокрема, і те, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею.
Принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к зроблено висновок, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Згідно з ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.
Зазначених вимог закону при призначенні покарання судом першої інстанції дотримано не було.
Так, мотивуючи свої висновки щодо обраного ОСОБА_7 виду покарання, суд першої інстанції узяв до уваги, що ОСОБА_7 має на утриманні неповнолітнього сина, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, тяжкі наслідки від його неправомірних дій не настали, раніше не судимий.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд визнав його щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого є вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.
Однак оскаржуваний вирок не містить переконливого обґрунтування того, що зазначені обставини у своїй сукупності дають підстави для призначення обвинуваченому найменш суворого виду покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.382 КК України, та у мінімальному розмірі.
Зокрема, суд першої інстанції не дав належної оцінки встановленій ним обставині, що ОСОБА_7 у населеному пункті керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, будучи позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років за чинним судовим рішенням, умисно його не виконуючи.
Невраховано судом при призначенні покарання і те, що відповідно до постанови Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 08.08.2024 у справі №133/1654/24, яка набрала законної сили, ОСОБА_7 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 Кодексу України про адміністративні порушення, вже було накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу, до того ж в значному більшому розмірі - 2400 (дві тисячі чотириста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 (сорок тисяч вісімсот), однак таке стягнення не завадило ОСОБА_7 діяти з умислом на невиконання судового рішення, керуючи транспортним засобом будучи позбавленим на це права.
Також, як вважає колегія суддів, місцевий суд необґрунтовано послався при обранні виду покарання на те, що тяжкі наслідки від неправомірних дій ОСОБА_7 не настали, оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.382 КК України, спрямоване проти правосуддя, і як наслідок, ОСОБА_7 , діючи в обраний ним протиправний спосіб, тим самим підривав авторитет органів правосуддя України, умисно не виконуючи судове рішення.
Поза увагою суду залишилось і те, що обвинувачений вже двічі притягувався до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП у зв`язку із керуванням транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що, поміж іншого, обвинувачений та його захисник прямо визнали під час апеляційного розгляду, відповідаючи за на запитання суду.
Ті обставини, які врахував місцевий суд, а саме що ОСОБА_7 раніше не судимий, має на утриманні неповнолітнього сина, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, на думку колегії суддів, не знижують тяжкості й небезпечності кримінального правопорушення, вчиненого за наведених у вироку обставин.
Отже, попри кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.382 КК України та відповідно призначення покарання в межах санкції цієї статті, поза увагою місцевого суду залишилися характер та конкретні обставини вчиненого, які свідчать, зокрема, про таке психічне ставлення обвинуваченого до вчиненого на момент скоєння кримінального правопорушення, яке виразилось у тому, що він, достовірно знаючи про наявність постанови суду, якою його позбавлено права керування транспортними засобами, маючи реальну можливість її виконати, реалізовував натомість свій злочинний умисел із умисного невиконання судового рішення перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, підриваючи авторитет органів правосуддя України.
Наведеного суд першої інстанції не врахував і не мотивував, зокрема, чому він вважає за можливе досягнення мети виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчиненню ним нових злочинів за умови призначення заходу примусу найменш суворого виду, який передбачений санкцією кримінального закону.
Тому покарання, визначене судом першої інстанції з урахуванням обставин, які бралися ним до уваги при його призначенні, хоча за своїм видом і відповідає санкції ч.1 ст.382 КК України, проте вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між обраним судом та тим видом покарання, яке б мало бути призначене та яке б не становило «особистого надмірного тягаря для особи», адже воно відповідало б справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи. 
Таким чином, покарання, призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 382 КК, хоча і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом не відповідає вимогам статей 50, 65 КК та є явно несправедливим у розумінні ст.414 КПК внаслідок його м`якості.
У зв`язку з наведеним та тим, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то внаслідок цього має місце неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст.ст.50,65 КК України), а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, що згідно п.4 ч.1, ч.2 ст.409 КК України є підставою для скасування судом апеляційної інстанції вироку місцевого суду в оскарженій частині (в частині призначеного покарання).
Як наслідок, вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку, що є повноваженням апеляційного суду згідно п.3 ч.1 ст. 407 КПК України.
Призначаючи обвинуваченому покарання після скасування вироку місцевого суду в оскарженій частині, врахувавши все вищенаведене та вимоги ст.ст.50,65 КК України апеляційний суд, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є нетяжким злочином, особу обвинуваченого, який має на утриманні неповнолітнього сина, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, як те було зазначено в обвинувальному акті, що визнав суд першої інстанції, та що не оспорювали сторони судового провадження, є його щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого є вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.
При цьому колегія суддів зазначає, що позиція прокурора має бути послідовною, а тому врахувавши в обвинувальному акті дві вищезазначені обставини в якості таких, що пом`якшують покаранння ОСОБА_7 (щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення), які в якості таких враховані і судом першої інстанції та не оспорюються в апеляційній скарзі, апеляційний суд також їх врахував як обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, що відповідає висновку Верховного Суду у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 202/13244/23 стосовно послідовності позиції прокурора за таких обставин.
Отже, з урахуванням всього вищенаведеного, апеляційний суд прийшов до висновку, що ОСОБА_7 необхідно призначити покарання в межах санкції ч.1 ст.382 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання, а також попередження вчинення, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.
Таке покарання, на переконання апеляційного суду, відповідатиме принципам співмірності й індивідуалізації, за своїм видом та розміром буде адекватним характеру вчинених ОСОБА_7 дій і наслідкам, які настали, їх небезпечності та даним про його особу.
Разом з тим, апеляційний суд вважає за можливе застосувати положення ст.75 КК України в цьому кримінальному провадженні, як про те і просить прокурор в апеляційній скарзі, з наступних підстав.
Додатково надані стороною захисту до початку апеляційного розгляду доказ сплати обвинуваченим призначеного йому штрафу, а також копія посвідчення, згідно якої мати обвинуваченого є особою з інвалідністю, на переконання колегії суддів, не зменшує тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та не є обставинами, які пом`якшують покарання, оскільки квитанція свідчить про виконання вироку суду першої інстанції, який не набрав законної сили, а інвалідність матері за даних обставин кримінального провадження не применшує суспільну небезпечність і тяжкість вчиненого кримінального правопорушення.
Відповідно до змісту ч.1 ст.75 КК України можливість прийняття рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням напряму пов`язана із врахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин справи, з урахуванням яких робиться висновок про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Верховний Суд у постанові від 29 березня 2023 року по справі №127/2655/21 (провадження № 51-118км23) вказав, що рішення суду про застосування інституту звільнення від призначеного покарання, має бути належним чином умотивовано, із перевіркою та аналізом обставин, які суд бере до уваги, що вони є достатніми для висновку про можливість виправлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, без ізоляції від суспільства.
Отже, за своєю суттю, застосування статті 75 КК України до осіб, які вчинили кримінальні правопорушення, можливе лише у тих випадках, коли є підстави вважати, що виправлення винного можливе без реального відбування покарання.
Враховуючи, що ОСОБА_7 раніше не судимий, вчинив нетяжкий злочин, має на утриманні неповнолітнього сина, а також беручи до уваги наявність двох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого у виді щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, що визнано і обвинувальним актом сторони обвинувачення в цьому провадженні та судом першої інстанції у вироку і не оспорюються сторонами, то за таких обставин в їх сукупності апеляційний суд вважає, що наявна можливість виправлення ОСОБА_7 без його ізоляції від суспільства але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Призначене обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75 КК України відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання є достатнім і необхідним для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі винного.
При цьому суд зазначає, що статтею 75 КК України неможливість застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробовуванням встановлено для осіб, які керували транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння лише у разі їх засудження за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту.
Тобто неможливим є застосування ст.75 КК України до осіб, які керували транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння виключно у разі засудження таких осіб за кримінальне правопорушення, передбачене розділом ХІ Кримінального кодексу України «Кримінальні правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту», адже про це прямо значиться у ст.75 КК України.
В даному провадженні ОСОБА_7 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого розділом XVIII Кримінального кодексу України – «Кримінальні правопорушення проти правосуддя», а тому передшкод для застосування ст.75 КК України відносно ОСОБА_7 в цьому провадженні немає.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок
Згідно п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого (ч.2 ст.409 КПК України).
Апеляційний судом зазначено в чому виразилось неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст.ст.50,65, а також в чому полягає невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого (через призначення ОСОБА_11 покарання, за своїм видом є явно несправедливим через м`якість).
За таких обставин апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 418, 420 КПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.
Вирок Корольовського районного суду м.Житомира від 10 квітня 2026 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок.
Призначити ОСОБА_7 за ч.1 ст.382 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом 1 (одного) року і 6 (шести) місяців іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.
Згідно ст.76 КК України, покласти на засудженого ОСОБА_7 наступні обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.
На виконання вимог ч.15 ст.615 КПК України негайно вручити учасникам судового провадження копію повного тексту вироку.

Судді :

ОСОБА_2 	ОСОБА_3 	ОСОБА_4