П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 569/10466/24
Провадження № 22-ц/4815/804/26

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Шимків С.С.,
секретар судового засідання: Пиляй І.С.,
за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників апеляційну скаргу  ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Полюхович Альона Василівна, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 січня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и в:
У червні 2024 року  ОСОБА_4  звернулась в Рівненський міський суд Рівненської області з позовом до  ОСОБА_2  про визначення місця проживання неповнолітньої дитини.
Позов обгрунтовувала тим, що малолітній син позивачки та відповідача проживає разом з матір`ю, яка від народження дитини займалася його вихованням та піклуванням, син прив`язаний до неї, а відповідач, який зник з життя позивачки та їх спільного сина та не цікавився їхнім життям та не приймав участі у вихованні дитини, ніколи надовго не залишався з сином, не виявляв проявів самостійного виховання сина, навіть коли вони проживали разом. Позивачка разом з сином проживають у приватному будинку батьків позивачки без реєстрації, в якому для дитини створені найкращі умови, зокрема є свій дитячий куточок де він грається, є спільне місце, де він відпочиває, дитина забезпечена іграшками та іншими речами для розвитку. При цьому, у позивачки є власне житло, двохкімнатна квартира в якій зареєстровані дитина та позивачка, і яку остання наразі здає в оренду та відповідно отримує дохід з оренди житла.
У квітні 2024 року ОСОБА_2  звернувся до органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради з метою визначення способу участі батька у вихованні дитини та розпорядженням Рівненського міського голови від 29 квітня 2024 року, з врахуванням рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, встановлено графіки побачень батька з сином без присутності матері не менше 4 годин 2 рази кожного місяця.
Тому, з урахуванням викладеного, позивачка та представник позивачки вважають, що визначення місця проживання малолітнього сина з матір`ю, який фактично проживає з нею, буде відповідати саме інтересам дитини, позитивно сприятиме його розвитку, як психологічному так і фізичному, враховуючи при цьому відповідальне ставлення матері до її материнських обов`язків, сталі соціальні зв`язки дитини, вік, психологічний стан тощо, а також дотримання балансу між інтересами малолітньої дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язками батьків діяти в інтересах дитини. Крім того, зазначили, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не впливає на його взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 січня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Полюхович А.В., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що за відсутності офіційного визнання позову, укладення мирової угоди чи нотаріального договору щодо місця проживання дитини, правовий конфлікт залишається невирішеним. 
Апелянт вказує на суперечливу процесуальну поведінку сторони відповідача, який, заявляючи про відсутність заперечень, водночас подавав клопотання про зупинення провадження у справі та висловлював заперечення проти висновку органу опіки та піклування, який рекомендував визначити місце проживання дитини з матір`ю.
Апелянт наголошує, що відсутність документально закріпленого місця проживання дитини створює стан правової невизначеності та перешкоджає матері у повноцінній реалізації батьківських обов`язків, зокрема щодо реєстрації місця проживання сина та отримання ним соціальних послуг.
Також у скарзі звертається увага на те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив висновок органу опіки та піклування від 18.12.2024 року, який рекомендував визначити місце проживання дитини з матір`ю, не навівши належних мотивів такого рішення.
Вважає, що задоволення позову відповідатиме найкращим інтересам малолітнього ОСОБА_5 , оскільки забезпечить стабільність його виховання у звичному середовищі. Крім того, позивачка стверджує про помилковість посилання суду на правові позиції Верховного Суду у справах, обставини яких не є подібними до даної справи через наявність реального конфлікту між батьками.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк до суду не надійшов, тому залишається без розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач та відповідач по справі являються батьками малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданим 08 травня 2019 року Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві з якого вбачається, що ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Київ про що складено відповідний актовий запис №754. Батьками записані ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
З дослідженого в судовому засіданні судового наказу Рівненського міського суду Рівненської області від 25 березня 2024 року по цивільній справі №569/5075/24 за заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітню дитину вбачається, що стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_2 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованої АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду – 13 березня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.
Інформація про наявність заборгованості по сплаті аліментів за даним судовим наказом в матеріалах справи відсутня.
З дослідженого в судовому засіданні Розпорядження Рівненського міського голови від 29 квітня 2024 року Про визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї вбачається наступне:
«Керуючись ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.158 Сімейного кодексу України, п.73 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради від 24.04.2024 визначити спосіб участі батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши графік побачень з сином без присутності матері не менше 4 годин 2 рази кожного місяця за попереднім погодженням з матір`ю дитини, з урахуванням графіка військової служби батька; необмежене спілкування з дитиною особисто засобами телефонного зв`язку, в тому числі за допомогою месенджерів та засобами відеозв`язку.».
З дослідженого в судовому засіданні висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради №08-01-2126/24 від 18.12.24 вбачається наступне:
«Розглянувши матеріали справи про визначення місця проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , орган опіки та піклування встановив.
Батьки малолітнього ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі не перебували. ОСОБА_4 в позовній заяві вказала, що вона з ОСОБА_2 проживала однією сім`єю з 2015 року. За цей час у них народилася спільна дитина – син ОСОБА_5 . Фактичні шлюбні відносини між батьками хлопчика були припинені у 2021 році. Малолітній ОСОБА_7 проживав з матір`ю і на даний час проживає з нею.
Встановлено, що мати ОСОБА_4 з сином зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . Квартира належить ОСОБА_4 на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу 31.05.2016. Фактично, вони проживають за адресою: АДРЕСА_3 . За цією адресою також проживають ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , батьки ОСОБА_4 . Це приватний будинок з усіма комунальними вигодами. В ньому є чотири житлові кімнати, кухня, коридори, ванна, санвузол. Помешкання повністю мебльоване, наявна необхідна побутова техніка. В будинку створені належні умови для проживання. ОСОБА_5 з мамою займає окрему кімнату. Хлопчик має багато іграшок, одяг та взуття по сезону, забезпечений харчуванням, засобами гігієни. За цією адресою також наявна прибудинкова територія, город, плодові дерева. Родина має домашнє господарство. Земельна ділянка за цією адресою належить ОСОБА_9 , дідові малолітнього.
ОСОБА_4 створила умови для проживання, виховання і розвитку малолітнього сина. Вона має самостійний дохід від оренди власної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та отримує пенсію по інвалідності.
Під час бесіди працівника Служби у справах дітей з малолітнім ОСОБА_10 в силу його малолітнього віку вдалося з`ясувати, що він живе з мамою, дідом ОСОБА_11 і бабусею ОСОБА_12 . ОСОБА_5 відвідує дитячий садок і ходить на футбол. Туди його возить мама. З татом хлопчик зустрічається, але жити хоче з мамою.
Батько ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Він сплачує аліменти на утримання сина, які стягнуті з нього судовим наказом від 25.03.2024 у справі № 569/5075/24. Відповідно до розпорядження Рівненського міського голови від 20.04.2024 ОСОБА_2 за його заявою встановлено способи участі у виховання малолітнього сина. Адвокат Хмара Міла Василівна, яка відповідно до ордеру від 04.12.2024 серія ВК № 1152741 надає правничу допомогу ОСОБА_2 , надала Службі у справах дітей пояснення, в якому вказала, що її довіритель ОСОБА_2 не заперечував і не заперечує щодо проживання дитини з матір`ю, вказує що між батьками фактично не існує спору щодо визначення місця проживання сина. Пояснила, що ОСОБА_2 завжди був готовий вирішувати всі питання, що стосуються його дитини, у позасудовому порядку. Вважає, що визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю є недоцільним у зв`язку з відсутністю предмета спору.
Питання про визначення місця проживання ОСОБА_13 розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради 05.12.2024. На засіданні комісії були присутні ОСОБА_4 , мати дитини, ОСОБА_2 , батько малолітнього, та ОСОБА_3 , адвокат Бойка В.М. Розглянувши матеріали справи та взявши до уваги пояснення сторін, комісія, як консультативно-дорадчий орган при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, прийняла рішення про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_13 з матір`ю ОСОБА_4 .
Керуючись ст.19, ст.160 та ст.161 Сімейного кодексу України, вважаємо за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_4 .».

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
За змістом статті 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до частини першої статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків.
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинм справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).
У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Як підтверджено матеріалами справи, малолітній ОСОБА_5 проживав разом з матір`ю. При цьому відповідач висловив свою згоду щодо проживання дитини з позивачкою, не вимагав і наразі не вимагає зміни місця проживання сина. 
Колегія суддів зазначає, що заперечення відповідача проти задоволення позову в даній справі стосувалися виключно недоцільності використання судового/адміністративного механізму для підтвердження обставин, які сторонами не оспорюються. Такі заперечення не є доказом спору про право на проживання дитини, оскільки відповідач послідовно підтверджував свою згоду на перебування сина з матір`ю.
У постанові Верховного Суду від 17 грудня 2025 року у справі №214/6547/24 вказано, що зазначення судом першої інстанції фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі.
Частинами другою, третьої статті 7 СК України визначено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства.
У матеріалах справи відсутні відомості про будь-які дії чи бездіяльність відповідача, які б чинили перешкоди або унеможливлювали належну реалізацію прав дитини чи виконання позивачкою її батьківських прав та обов`язків без визначення місця проживання дитини у судовому порядку.
Доводи апеляційної скарги про правову невизначеність місця проживання дитини є неспроможними, оскільки положеннями ч. 1 ст. 160 СК України законодавець надав пріоритет саме добровільній згоді батьків. Встановлений судом факт тривалого проживання дитини з матір`ю за повної відсутності перешкод з боку батька свідчить про повну реалізацію цієї норми права у позасудовому порядку, що не потребує додаткового судового підтвердження за відсутності порушення прав.
Згідно з положеннями частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Посилання в апеляційній скарзі на висновок органу опіки та піклування, як на доказ наявності спору, є помилковим. 
Колегія суддів зазначає, що за змістом статей 19, 161 СК України, орган опіки та піклування при наданні висновку оцінює виключно доцільність визначення місця проживання дитини з одним із батьків крізь призму найкращих інтересів самої дитини, її психоемоційного стану та житлових умов.
Проте, в силу положень статей 15, 16 ЦК України та статей 4, 5 ЦПК України, встановлення факту порушення, невизнання або оспорювання права є виключною компетенцією суду. Орган опіки та піклування не наділений повноваженнями здійснювати правову оцінку наявності або відсутності порушеного права.
Таким чином, наявність висновку органу опіки про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю не спростовує висновків суду першої інстанції про те, що право позивачки не є порушеним у розумінні цивільного судочинства. Висновок органу опіки у даному випадку підтверджує належне виконання матір`ю своїх обов`язків, що не заперечується відповідачем, проте не доводить наявності конфлікту, який потребує судового втручання у сімейні відносини.
Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності рішення суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Полюхович Альона Василівна, залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Судді:          Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Шимків С.С.