ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 463/11546/20
провадження № 61-17424св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іващенка Андрія Івановича, на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2024 року під головуванням судді Головатого Р. Я. та постанову Львівського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
1. В грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив:
- усунути перешкоди в користуванні половиною горища з правої частини буд. АДРЕСА_1 , рахуючи з входу на горище, та приміщеннями, які знаходяться у підвалі будинку і позначені в технічному паспорті, складеному 06 листопада 2017 року ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», під літ. V, площею 18,4 кв. м, та під літ. ІІІ, площею 0,9 кв. м, шляхом демонтажу запираючих пристроїв у дверях, які ведуть на горище, та у дверях, які ведуть у приміщення, що знаходяться в підвалі будинку та позначені у вказаному технічному паспорті;
- усунути перешкоди в користуванні власністю і її обслуговуванні та користуванні двором зазначеного будинку, шляхом прибрання з двору легкового автомобіля марки «Шевроле Такума», державний номерний знак НОМЕР_1 , та незагромадження двору іншими речами та предметами, а також шляхом демонтажу хвіртки, яка перегороджує вимощення, що знаходиться навколо будинку.
2. В обґрунтування вимог вказував, що вказаний будинок перебуває у спільній частковій власності сторін. Позивач є власником 1/2 частини зазначеного будинку. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, у реальному користуванні позивача знаходяться всі приміщення на першому поверсі будинку (крім сходової клітки під літ. VIII/10,6 кв. м), балкон, підвальні приміщення під літ. VI/22,2 кв. м і IV/7,5 кв. м та половина горища з правої частини будинку, а також сарай літ. «В».
Власником іншої 1/2 частини вказаного будинку є ОСОБА_1 .
В спільному користуванні співвласників будинку знаходиться: двір, частина сходової клітки під літ. І/2,1 кв. м, приміщення під літ. ІІІ/0,9 кв. м, під літ. ІІ/5 кв. м, під літ. V/18,4 кв. м, під літ. ІХ/10,8 кв. м і сходова клітка під літ. VІІІ/10,6 кв. м.
Частки в будинку та виділення конкретних приміщень в реальне користування співвласникам будинку, якими на той час були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , визначені рішенням Червоноармійського районного народного суду м. Львова від 24 травня 1984 року.
Однак, відповідачка чинить йому перешкоди в користуванні частиною горища та приміщеннями під літ. V, площею 18,4 кв. м та під літ. ІІІ/0,9 кв. м, які знаходяться в підвалі будинку, право на користування якими позивач успадкував, та є у спільному користуванні сторін. Відповідачка зачинила на замки двері на горище та в приміщення під літ. V, площею 18,4 кв. м і в приміщення під літ. ІІІ/0,9 кв. м, ключі від яких знаходяться лише у неї.
Окрім того, рішенням Червоноармійського районного народного суду м. Львова від 24 травня 1984 року попередньому співвласнику будинку ОСОБА_3 , правонаступником якого він є, виділено у користування земельну ділянку, площею 18 кв. м, з фасадної сторони, розмірами 8,20x2,20 м, і з двору, площею 73,6 кв. м, розмірами 4,75x15,5 м. Іншому співвласнику будинку, яким була ОСОБА_4 , цим рішенням суду виділено у користування земельну ділянку, площею 29,8 кв. м, розмірами 17,5x1,70 м, і площею 73,6 кв. м з двору, розмірами 4,75x15,5 м. Двір залишено у спільному користуванні співвласників будинку. Земельна ділянка не приватизована.
З березня 2021 року ОСОБА_1 перегородила в`їзд у двір легковим автомобілем, який не дозволяє заїхати у двір будинку та вільно ним користуватись, а також доїхати до сараю, позначеного в технічному паспорті під літ. «В», який належить на праві власності позивачу, з метою його ремонту чи іншого використання.
Також відповідачка на замок зачиняла хвіртку, яка перегороджує доступ до вимощення, що знаходиться навколо будинку, в якому приміщення, які є у власності позивача, знаходяться на першому поверсі, відповідно, для догляду за будинком в частині першого поверху, а також підвальної його частини, де знаходяться також приміщення, які є його власністю, а також ті, що перебувають у спільному користуванні, необхідний доступ до несучих конструкцій будинку зі всіх його сторін.
Позивач неодноразово звертався до відповідачки з вимогою про усунення перешкод у користуванні власністю, однак, вона продовжувала чинити такі перешкоди.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3. Личаківський районний суд м. Львова рішенням від 07 лютого 2024 року позов задовольнив частково.
4. Усунув ОСОБА_2 перешкоди у користуванні половиною горища з правої частини буд. АДРЕСА_1 , рахуючи з входу на горище, та приміщеннями, які знаходяться у підвалі будинку і позначені в технічному паспорті, складеному 06 листопада 2017 року ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», під літ. V, площею 18,4 кв. м, та під літ. ІІІ, площею 0,9 кв. м, шляхом демонтажу ОСОБА_1 запираючих пристроїв в дверях, які ведуть на горище, та в дверях, які ведуть в приміщення, що знаходиться в підвалі будинку та позначені в технічному паспорті під літ. V, площею 18,4 кв. м, і під літ. ІІІ, площею 0,9 кв. м.
5. Усунув ОСОБА_2 перешкоди у користуванні власністю і її обслуговуванні, та користуванні двором буд. АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу ОСОБА_1 хвіртки, яка перегороджує вимощення, що знаходиться навколо будинку.
6. В задоволенні інших позовних вимог відмовив.
7. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
8. Судове рішення мотивовано тим, що відповідачка чинить перешкоди позивачу в користуванні належним йому майном, проте на неодноразові звернення позивача ОСОБА_1 не реагувала.
9. Оскільки ОСОБА_2 є співвласником будинку та до нього в порядку спадкування перейшло право користування зазначеним майном, однак його права як власника порушуються відповідачкою, яка обмежує його у праві користування належним йому майном, тому позовні вимоги підлягали частковому задоволенню.
10. Посилання відповідачки на те, що порядок користування спільним майном між сторонами не встановлений, що виключає можливість та підстави для оскарження користування приміщеннями є необґрунтованими, оскільки конкретні приміщення виділено у реальне користування спадкодавцю позивача рішенням Червоноармійського районного народного суду м. Львова від 24 травня 1984 року, що в подальшому перейшло до останнього та за ним зареєстроване. В той час, як договором дарування від 15 червня 1999 року № 2-1914, на підставі якого за відповідачкою зареєстроване право власності 1/2 частини будинку, що складає квартиру АДРЕСА_2 , також визначено конкретні приміщення, право власності на які перейшли до ОСОБА_1 .
11. Разом з тим, позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що саме відповідач чинить йому перешкоди автомобілем з урахуванням того, що вказаний транспортний засіб зареєстрований не за відповідачкою, а за іншою особою - ОСОБА_5 , з позовними вимогами до якого позивач не звертався.
12. Львівський апеляційний суд постановою від 05 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2024 року залишив без змін.
13. Апеляційний суд посилався на те, що право позивача на користування спірними приміщеннями підвалу та горища підтверджується правовстановлюючими документами на нерухоме майно, набуте позивачем у власність в порядку спадкування після смерті свого діда - попереднього власника вказаного нерухомого майна, який придбав 1/2 частину будинку в ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу та, в подальшому, спір між ними, як співвласниками будинку, про порядок користування будинком у спосіб виділення кожному з них приміщень будинку, був вирішений судом.
14. У зв`язку із зазначенням у правовстановлюючих документах на будинок приміщення горища та відсутністю інформації про зміни в цій частині, які б були зафіксовані ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», доводи відповідачки про те, що суд ухвалив рішення щодо неіснуючого приміщення, є безпідставними.
15. Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів, що йому особисто чиняться перешкоди, колегія суддів відхилила, оскільки частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги
16. У грудні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Іващенко А. І., подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
17. Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження. 
18. Представник заявника зазначає, що: суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц, у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 521/6487/20; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм статті 129 Конституції України та статті 358 ЦК України у подібних правовідносинах, у контексті розповсюдження порядку володіння та користування спільним майном, який встановлено рішенням суду між колишніми співвласниками, на співвласників, які згодом набули право власності на це майно.
19.  ОСОБА_2 звернувся з цим позовом до відповідачки не для захисту свого права власності, а для захисту інтересів подружжя ОСОБА_6 . Отже, звернення позивача з таким позовом є зловживанням процесуальними правами.
20. У заяві про збільшення позовних вимог представник позивача фактично одночасно змінив предмет та підстави позову, що не відповідає положенням частини третьої статті 49 ЦПК України.
21. Суди попередніх інстанцій залишили поза увагою норми статті 358 ЦК України. Позивач наділив ОСОБА_7 та ОСОБА_8 певними правами щодо будинку без згоди співвласника ОСОБА_1 .
22.  ОСОБА_2 не довів факту наявності перешкод з боку ОСОБА_1 у користуванні ним та іншим особам горищем, підвальними приміщеннями та прибудинковою територією. Суд першої інстанції неналежно оцінив докази на предмет їх достатності.
23. Суди не дослідили питання щодо дії рішення Червоноармійського районного народного суду м. Львова від 24 травня 1984 року. Вказаним рішенням вирішено питання щодо порядку користування будинком виключно між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і стосувалося саме їх прав користування будинком, та ці права не могли переходити по ланцюгу зміни власників будинку.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
24. У лютого 2025 року від представника ОСОБА_2 - адвокатки Когут Л. І., до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
25. Зазначає, що жодної одночасної зміни предмета та підстав позову не було.
26. Суди правильно застосували положення частини першої статті 383 ЦК України. Вселення позивачем інших осіб без згоди ОСОБА_1 в приміщення будинку, які належать йому та знаходяться у користуванні не є порушенням права чи інтересу відповідача.
27. Зазначений позов є матеріально-правова вимога ОСОБА_2 , спрямована на поновлення його прав щодо володіння та користування власністю.
28. На момент ухвалення рішення суду від 24 травня 1984 року законодавством було передбачено, що після набрання чинності рішенням, сторони і інші особи, що брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, на тій же основі, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.
Рух справи в суді касаційної інстанції
29. Верховний Суд ухвалою від 29 січня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Личаківського районного суду м. Львова.
30. Верховний Суд ухвалою від 03 лютого 2025 року зупинив виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2024 року до закінчення касаційного провадження.
31. 13 лютого 2025 року цивільна справа № 463/11546/20 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
32.  ОСОБА_2 є власником 1/2 частини буд. АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 червня 2017 року, виданого державним нотаріусом Четвертої львівської державної нотаріальної контори Фурман Л. А. та зареєстрованого в реєстрі за № 368, в порядку спадкування після смерті свого діда - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
33. У цьому свідоцтві зазначено, що вказана частина житлового будинку належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою львівською державною нотаріальною конторою 06 квітня 1963 року за реєстровим № 10-2696 та акта про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального будинковолодіння від 10 лютого 1964 року, зареєстрованих у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації 28 лютого 1964 року в реєстрову книгу за реєстровим № 6746.
34. Окрім того, у свідоцтві вказано, що відповідно до рішення Червоноармійського районного народного суду м. Львова від 24 травня 1984 року у реальне користування спадкоємця переходять: всі приміщення на 1 (першому) поверсі будинку, крім сходової клітки під літ. VIII/10,6 кв. м; балкон, підвальні приміщення під літ. VI/22,2 кв. м і IV/7,5 кв. м та половина горища з правої частини будинку, а також сарай літ. «В». У спільному користуванні співвласників будинку є: двір, частина сходової клітки під літ. І/2,1 кв. м, приміщення під літ. ІІІ/0,9 кв. м, під літ. ІІ/5 кв. м, під літ. V/18,4 кв. м, під літ. ІХ/10,8 кв. м і сходова клітка VІІІ/10,6 кв. м.
35. Відомості про те, які приміщення будинку перейшли у реальне користування позивача, а які приміщення залишились у спільному користуванні співвласників будинку, містяться й у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (т. 1 а. с. 4).
36. Рішення Червоноармійського районного народного суду м. Львова від 24 травня 1984 року ухвалене у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення порядку користування будинковолодінням і земельною ділянкою та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_9 про збільшення частки в спільному будинковолодінні.
37.  ОСОБА_1 є власником 1/2 частини вказаного будинку на підставі договору дарування від 15 червня 1999 року № 2-1914, посвідченого Четвертою львівською державною нотаріальною конторою, що підтверджується інформаційною довідкою № 233798115 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.
38. 06 листопада 2017 року ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» складено технічний паспорт на вказаний будинок, в якому також міститься інформація щодо користування приміщеннями будинку відповідно до правовстановлюючих документів та рішення Червоноармійського районного народного суду м. Львова від 24 травня 1984 року.
39. Вказані правовстановлюючі документи на будинок та рішення Червоноармійського районного народного суду м. Львова від 24 травня 1984 року наявні в матеріалах інвентаризаційної справи.
40. Окрім того, в матеріалах інвентаризаційної справи (т. 1 а. с. 169, 170) міститься договір дарування від 27 червня 1986 року, посвідчений державним нотаріусом Четвертої львівської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-3640, згідно з яким, ОСОБА_4 подарувала гр. ОСОБА_10 належну їй на праві власності 1/2 частину будинку.
41. У цьому договорі дарування вказано, що: 1/2 частина будинку належить дарителю ОСОБА_4 на підставі рішення Червоноармійського районного народного суду м. Львова від 24 травня 1984 року, зареєстрованого у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 6746. Згідно вищезгаданого рішення народного суду гр. ОСОБА_10 переходять всі жилі і нежилі приміщення, які знаходяться на другому поверсі будинку, крім сходової клітки під літ. ІХ, площею 10,8 кв. м, а також в його користування згідно цього рішення суду переходять: балкон, приміщення в підвалі під літ. VІІ, площею 16,7 кв. м, частина підвалу під літ. І, площею 7,3 кв. м та половину горища з лівої сторони будинку з входу, а також гараж.
42. Такі ж приміщення зазначені й у біржовому контракті від 09 жовтня 1998 року № 336н/98, який міститься в матеріалах інвентаризаційної справи на будинок згідно з яким, право власності на 1/2 частину будинку (квартиру АДРЕСА_2 ), яка належала ОСОБА_11 згідно із заповітом, набув ОСОБА_12 за наслідками звернення стягнення на цю квартиру, та у договорі дарування квартири від 15 червня 1999 року, посвідченому державним нотаріусом Четвертої львівської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-1915, згідно з яким, ОСОБА_12 подарував належне йому нерухоме майно ОСОБА_1 , право власності якої на це майно зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується реєстраційним посвідченням серії НОМЕР_2 від 16 червня 1999 року.
Позиція Верховного Суду 
43. Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
44. Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
45. Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
46. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
47. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
48. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
49. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
50. Згідно з статтею 15 ЦК України об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
51. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
52. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
53. У частинах першій та другій статті 321 ЦПК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
54. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
55. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (постанова Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 369/1843/18).
56. Частинами першою та другою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
57. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
58. Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
59. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
60. Аналіз положень статей 391, 396 ЦК України свідчить про те, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
61. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).
62. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
63. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
64. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
65. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
66. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
67. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
68. У справі, яка переглядається, суди встановили, що між сторонами існує конфлікт щодо користування приміщеннями та двором навколо буд. АДРЕСА_1 .
69.  ОСОБА_1 чинила перешкоди позивачу в користуванні належною йому половиною горища з правої частини зазначеного будинку, рахуючи з входу на горище, та приміщеннями, які знаходяться у підвалі будинку і позначені в технічному паспорті під літ. V/18,4 кв. м та під літ. ІІІ/0,9 кв. м, шляхом встановлення відповідачкою запираючих пристроїв в дверях, які ведуть на горище, та в дверях, які ведуть в ці приміщення, а також встановленням хвіртки, яка перегороджує вимощення, що знаходиться навколо будинку. Вказані обставини підтверджуються письмовими доказами, фотознімками, поясненнями свідка та сторін.
70. Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 не довів факту наявності перешкод з боку ОСОБА_1 у користуванні ним та іншим особам горищем, підвальними приміщеннями та прибудинковою територією, а суд першої інстанції неналежно оцінив докази на предмет їх достатності, оскільки ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що в повноваження касаційного суду не входить. Обставини справи встановлені судами на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи суди аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
71. Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виснували, що порушене право власності позивача (складовими якого є право користування та володіння) підлягає судовому захисту в порядку, визначеному статтею 391 ЦК України.
72. Заявниця посилається на те, що суди не дослідили питання щодо дії рішення Червоноармійського районного народного суду м. Львова від 24 травня 1984 року. Вказаним рішенням вирішено питання щодо порядку користування будинком виключно між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і стосувалося саме їх прав користування будинком, та ці права не могли переходити по ланцюгу зміни власників будинку. Однак вказані доводи є необґрунтованими з огляду на наступне.
73. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно (частина четверта статті 358 ЦК України).
74. Суди встановили, що  ОСОБА_2 є власником 1/2 частини зазначеного будинку.
75.  ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_3 до якого перейшли всі права та обов`язки, які належали померлому, в тому числі право користування будинком.
76. Так, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, з урахуванням рішення Червоноармійського районного народного суду м. Львова від 24 травня 1984 року, у реальне користування ОСОБА_2 , як спадкоємця ОСОБА_3 , перейшли: всі приміщення на 1 (першому) поверсі будинку, крім сходової клітки під літ. VIII/10,6 кв. м; балкон, підвальні приміщення під літ. VI/22,2 кв. м і IV/7,5 кв. м та половина горища з правої частини будинку, а також сарай літ. «В». У спільному користуванні співвласників будинку є: двір, частина сходової клітки під літ. І/2,1 кв. м, приміщення під літ. ІІІ/0,9 кв. м, під літ. ІІ/5 кв. м, під літ. V/18,4 кв. м, під літ. ІХ/10,8 кв. м і сходова клітка VІІІ/10,6 кв. м.
77. Разом з тим, в матеріалах інвентаризаційної справи (т. 1 а. с. 169, 170) міститься договір дарування від 27 червня 1986 року, посвідчений державним нотаріусом Четвертої львівської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-3640, згідно з яким, ОСОБА_4 подарувала гр. ОСОБА_10 належну їй на праві власності 1/2 частину будинку.
78. У цьому договорі дарування вказано, що: 1/2 частина будинку належить дарителю ОСОБА_4 на підставі рішення Червоноармійського районного народного суду м. Львова від 24 травня 1984 року, зареєстрованого у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 6746. Згідно вищезгаданого рішення народного суду гр. ОСОБА_10 переходять всі жилі і нежилі приміщення, які знаходяться на другому поверсі будинку, крім сходової клітки під літ. ІХ, площею 10,8 кв. м, а також в його користування згідно цього рішення суду переходять: балкон, приміщення в підвалі під літ. VІІ, площею 16,7 кв. м, частина підвалу під літ. І, площею 7,3 кв. м та половину горища з лівої сторони будинку з входу, а також гараж.
79. Такі ж приміщення зазначені й у біржовому контракті від 09 жовтня 1998 року № 336н/98, який міститься в матеріалах інвентаризаційної справи на будинок згідно з яким, право власності на 1/2 частину будинку (квартиру АДРЕСА_2 ), яка належала ОСОБА_11 згідно із заповітом, набув ОСОБА_12 за наслідками звернення стягнення на цю квартиру, та у договорі дарування квартири від 15 червня 1999 року, посвідченому державним нотаріусом Четвертої львівської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-1915, згідно з яким, ОСОБА_12 подарував належне йому нерухоме майно ОСОБА_1 , право власності якої на це майно зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується реєстраційним посвідченням серії НОМЕР_2 від 16 червня 1999 року.
80. Доказів, які б свідчили про інший порядок користування будинком між співвласниками, матеріали справи не містять.
81. При цьому, в цій справі розглядалось питання про усунення позивачу перешкод у користуванні власністю, які чинила відповідачка, а не встановлення порядку користування майном між співвласниками.
82. Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що звернення позивача з таким позовом є зловживанням процесуальними правами, оскільки відповідачка не довела належними та допустимими доказами в судах попередніх інстанцій обставин щодо зловживання процесуальними правами позивачем.
83. Посилання в касаційній скарзі на те, що позивач наділив ОСОБА_7 та ОСОБА_8 певними правами щодо будинку без згоди співвласника ОСОБА_1 не мають правового значення для вирішення цієї справи, оскільки судами розглядався спір про усунення позивачу перешкод у користуванні власністю, які чинила відповідачка.
84. Аргументи касаційної скарги про те, що у заяві про збільшення позовних вимог представник позивача фактично одночасно змінив предмет та підстави позову, що не відповідає положенням частини третьої статті 49 ЦПК України не заслуговують на уваги з огляду на таке.
85. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів - предмета і підстави позову.
86. Велика Палата Верховного Суду у свої постановах неодноразово зазначала, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу (див. постанови 12 червня 2019 року в справі 
№ 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14-ц, від 24 квітня 2024 року в справі № 657/1024/16-ц).
87. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (юридичне обґрунтування позову) - юридичну кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно надати правову кваліфікацію спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі 
№ 487/10128/14-ц, від 12 жовтня 2021 року в справі № 910/17324/19 та ін.).
88. Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (постанови Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 03 липня 2024 року в справі № 759/17146/20, від 22 травня 2024 року в справі № 128/285/18, Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 01 липня 2024 року в справі № 908/1884/23, від 25 квітня 2024 року в справі № 927/977/23).
89. Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
90. Суди попередніх інстанцій встановили, що позивач у своїй заяві збільшує вимоги, шляхом доповнення своєї першої вимоги новою вимогою, яка безпосередньо пов`язана із спірними правовідносинами, адже всі вимоги, в тому числі і нова, направлені на вирішення спору про усунення позивачу перешкод у користуванні власністю в цілому. Зміни підстав позову не відбувалось, адже доповнивши вимоги новою, є необхідність в її обґрунтуванні, що і зробив позивач.
91. Посилання в касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені: у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц, в якій зазначено, що позивач у попередньому судовому засіданні подав заяву про збільшення позовних вимог щодо стягнення нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду, яка фактично є новим позовом, оскільки обґрунтована новими вимогами, які не заявлялися під час подачі позову, та спрямована на одночасну зміну підстав і предмета позову; у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 521/6487/20 (позивач просив суд визнати незаконним вселення відповідачів та виселити їх з квартири без надання іншого житлового приміщення), колегією суддів відхиляються, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
92. Представник заявника в касаційній скарзі посилається на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм статті 129 Конституції України та статті 358 ЦК України у подібних правовідносинах, у контексті розповсюдження порядку володіння та користування спільним майном, який встановлено рішенням суду між колишніми співвласниками, на співвласників, які згодом набули право власності на це майно.
93. Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
94. Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
95. Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20.
96. У справі, що переглядається, Верховний Суд, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшов висновку, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, ухвалив судове рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів.
97. Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм статті 129 Конституції України та статті 358 ЦК України у подібних правовідносинах не заслуговують на увагу, а заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованими.
98. Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
99. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
100. З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
101. За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
102. Враховуючи те, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Іващенка А. І., підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2024 року.

Щодо судових витрат 
103. Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
104. Оскільки оскаржені судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іващенка Андрія Івановича, залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2024 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. В. Литвиненко	
		
	А. І. Грушицький	
		
	Є. В. Петров