Справа № 447/275/25 Головуючий у 1 інстанції: Павлів В.Р. 
Провадження № 22-ц/811/14/26 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 травня 2026 року  Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О., 
секретаря: Костюк С.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 08 грудня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності на спадкове майно ,-

В С Т А Н О В И В :
В січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В обґрунтування заявлених позовних вимог покликався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько, ОСОБА_3 , який до дня смерті був зареєстрований та проживав у АДРЕСА_1 . Разом із батьком до дня його смерті проживала його мати – дружина ОСОБА_3 – ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Майдан Дрогобицького району. Батьку позивача на праві власності житловий належав будинок по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 єдиний спадкоємець після смерті своїх батьків. 
ОСОБА_3 10.04.2013 склав заповіт, за яким все належне йому майно на момент смерті заповів своєму синові – ОСОБА_1 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на вказаний житловий будинок з господарськими спорудами. ОСОБА_2 після смерті чоловіка спадщину прийняла, однак не оформила у нотаріальному порядку. 
ОСОБА_1 не вчинив дій щодо оформлення спадкових прав після смерті свого батька ОСОБА_3 , тому його мати фактично успадкувала все належне ОСОБА_3 майно. Після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_2 постійно проживала разом зі своїм сином – ОСОБА_4 (змінено прізвище з ОСОБА_5 згідно свідоцтва про переміну прізвища, імені та по батькові серії НОМЕР_1 ) ОСОБА_6 до самої смерті у будинку АДРЕСА_2 . З метою оформити спадщину після смерті матері ОСОБА_2 позивач звертався із заявою про оформлення спадщини до приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу. Постановою приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Бораковської О.Я. від 17.07.2024 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, оскільки спадкоємцем не подано доказів прийняття спадщини у визначений законом шестимісячний строк та відсутні документи, що підтверджують право власності на спадкове майно. Позивач зазначив, що постійно проживав разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_2 на час відкриття спадщини, однак тривалість спільного проживання спадкодавця із спадкоємцем законом не визначена.
Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 08 грудня 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності на спадкове майно - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 оскаржив таке в апеляційному порядку.
Зазначає, що з матеріалів даної цивільної справи вбачається, що він прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_2 , оскільки постійно з нею проживав до дня відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_2 . Наявність відмови нотаріуса у оформленні спадкових прав є підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно.
Звертає увагу на те, що у порушення ч.1ст.82 ЦПК України, відповідно до якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, суд першої інстанції не врахував, що відповідач - Миколаївська міська рада письмово не заперечувала щодо задоволення позову, відзиву не подавала, що свідчить про визнання відповідачем тих обставин, на які позивач посилається у своєму позові як на підставу позовних вимог. Жодним чином в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не вказав чому при ухваленні рішення не враховано ставлення відповідача до даного позову, відповідно визнання ним обставин, що мають значення для справи. 
Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що таку слід задовольнити.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відмовляючи в задоволенні позову про визнання права власності в порядку спадкування, суд першої інстанції виходив з того, що позивач оригіналів документів на підтвердження заявлених вимог не подав та жодних належних і допустимих доказів на доведення обставин, викладених у позовній заяві, не надав. Судом встановлено відсутність підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем — його матір`ю ОСОБА_2 — у будинку АДРЕСА_2 на момент відкриття спадщини. 
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача ОСОБА_3 , який до дня смерті був зареєстрований та проживав у АДРЕСА_1 .
Разом з батьком до дня його смерті проживала мама позивача - дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_2 . 
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Рудниківською сільською радою 18 травня 2015 року ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у селі Майдан Дрогобицького району.
Згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого 30.11.1989 року виконкомом Миколаївської районної ради народних депутатів, батьку позивача ОСОБА_3 , належав на праві власності житловий будинок по АДРЕСА_1 .
Згідно технічного паспорту на будинок загальна площа будинку складає 59,30кв.м., житлова - 37,50кв.м. До будинку належать сарай, вбиральня та колодязь. 
Позивач - єдиний спадкоємець після смерті своїх батьків. 
Батько позивача ОСОБА_3 склав 10.04.2013 року заповіт, за яким все належне йому майно на момент смерті заповів своєму синові - позивачу ОСОБА_1 .
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на вказаний житловий будинок з господарськими спорудами. 
ОСОБА_2 після смерті чоловіка ОСОБА_7 спадщину прийняла, однак не оформила у нотаріальному порядку. Позивач не вчинив дій щодо оформлення спадкових прав після смерті свого батька ОСОБА_8 , тому його мама ОСОБА_2 фактично успадкувала все належне ОСОБА_3 майно. 
Після смерті чоловіка ОСОБА_2 постійно проживала разом зі своїм сином - ОСОБА_4 ( змінено прізвище з ОСОБА_5 згідно свідоцтва про переміну прізвища, імені та по батькові серії НОМЕР_1 виданого 15.11.2003 року відділом ОСОБА_9 до самої смерті у будинку АДРЕСА_2 . 
З метою оформити спадщину після смерті своєї мами ОСОБА_2 позивач звернувся із заявою про оформлення спадщини до приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Бораковської О.Я. 17 липня 2024 року приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Бораковська О.Я. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилося по смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка по смерті свого чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 спадщину прийняла, з тих підстав, що спадкоємцем не подано доказів прийняття спадщини у визначений законом шестимісячний строк та відсутні документи, що підтверджують право власності на спадкове майно.
Згідно ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Стаття 16 ЦК України визначає як один зі способів захисту судом цивільного права та інтересу - визнання права. Відповідно до ст.ст. 321 328 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Неможливість оформлення свідоцтва про право на спадщину позбавляє спадкоємців за законом можливості вільно розпоряджатися майном.
Відповідно до ч. 3 ст. 1296 Цивільного кодексу країни, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб ( спадкоємців).
Ст. 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок смерті.
Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Отже обов`язковою умовою визнання за спадкоємцем права власності на майно померлого є належність на праві власності такого майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника непідтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.
Факт того, що особа за життя не оформила свого права на спадкове майно після смерті спадкодавця, не має правового значення для вирішення питання щодо наявності права на це майно у її спадкоємців, оскільки відповідно до частини третьої ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє права на спадщину.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.08.2020 у справі № 350/1850/17.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у селі Майдан Дрогобицького району. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 .
Згідно акту фактичного проживання від 09.09.2024 року, ОСОБА_1 проживав разом з матір`ю ОСОБА_2 до дня її смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_2 .
У статті 4 ЦПК України у визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України.
Позивач як спадкоємець за законом першої черги, звернувся до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак йому було відмовлено, у зв`язку з пропущенням строку для прийняття спадщини та відсутністю правовстановлюючих документів на майно, яке належало померлій.
Відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» та п.4.15, п.4.18 Розділу ІІ Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, свідоцтво про право на спадщину не може бути видано у разі відсутності у спадкодавця правовстановлюючих документів на нерухоме майно.
За таких обставин спадкове право позивача може бути реалізовано лише в судовому порядку.
Згідно з висновком Верховного Суду, викладеного у постанові № 350/1850/17 від 31 серпня 2020 року, який кореспондується із спірними правовідносинами, факт того, що спадкодавець ОСОБА_2 за життя не оформила свого права на спадкове майно не має правового значення для вирішення питання щодо наявності права на це майно у її спадкоємців, оскільки відповідно до частини третьої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.
Згідно постанови Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 205/4311/14-ц (провадження № 61-10174св19), визнання права на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, зокрема, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Колегія суддів зазначає, що матеріали справи підтверджують наявність у ОСОБА_1 реальних перешкод для оформлення спадкових прав після смерті матері у нотаріальному порядку і тому, визнання за ним такого права у судовому порядку є винятковим способом захисту цього права.
Крім того, згідно клопотання від 10.04.2025 року Миколаївська міська рада Стрийського району Львівської області немає заперечень щодо задоволення позовної заяви.
Враховуючи положення вищевикладених норм матеріального права, їх тлумачення Верховним Судом, суд першої інстанції, дійшов невірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування.
Згідно частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, проаналізувавши зібрані по справі докази та встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги підлягають до задоволення, а рішення суду першої інстанції у відповідності до положень частини 1 статті 376 ЦПК України скасуванню, із ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п.2, 376, 381 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 08 грудня 2025 року – скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 на час відкриття спадщини в АДРЕСА_2 .
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 право власності на житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 загальною площею 59,30 кв.м., житловою площею 37,50 кв.м. до якого належить сарай, вбиральня, колодязь в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 25.05.2026 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.