ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

17 червня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 733/2168/25
Головуючий у першій інстанції - Овчарик В. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1341/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Луговця О.А. (головуючий), Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.
секретар судового засідання Хілик М.О.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»
особа, яка подала апеляційну скаргу, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 10 квітня 2026 року (суддя - Овчарик В.М., місце ухвалення - м. Ічня, дата складання повного рішення - 10.04.2026) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), у якому просив зобов`язати відповідача:1/ відновити залишок коштів на його картковому рахунку № НОМЕР_1 до того стану, в якому він перебував перед виконанням фінансових операцій 11.04.2025, тобто станом на 10.04.2025;2/ припинити нарахування йому за даним рахунком відсотки за користування використаним кредитним лімітом, що утворився внаслідок проведення несанкціонованих операцій 11.04.2025.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1  було укладений кредитний договір, згідно якого позивачу видано кредитну картку № НОМЕР_2 , кредитний ліміт 62000,00 грн.
10.04.2025 йому зателефонувала особа, представившись співробітником АТ КБ «ПриватБанк», і повідомила про необхідність негайного блокування картки, щоб не відбулося зняття грошових коштів, що він і зробив за допомогою працівників місцевого відділення банку.
11.04.2025 у період часу з 12-53 год по 12-57 год з даної картки відбулось списання кредитних коштів на загальну суму 61418,90 грн. Цього ж дня з належним йому телефоном відбувались якісь дії, в результаті чого він став некерований, самостійно заходив за якимось посиланнями, на всі дії позивача з вимкнення не реагував, у зв`язку з чим 12.04.2025 року позивач віддав його в ремонт на перепрошивку. Після перепрошивки телефону, додатки, які на ньому були, в тому числі і мобільний додаток «Приват24», зникли. Лише встановивши 29.04.2025 додаток «Приват24», позивач дізнався про зняття з його кредитної картки вказаної вище суми 61418,90 грн. Станом на 11.04.2025 року заборгованість по вказаній вище кредитній картці була відсутня. Позивач стверджує, що зняття коштів відбулося поза його волею та не з його вини. У подальшому 29.04.2025, перебуваючи у приміщенні відділення «ПриватБанк» в м. Ічня, позивач звернувся в телефонному режимі на гарячу лінію АТ КБ «ПриватБанк» із заявою щодо проведення перевірки за фактом незаконного заволодіння грошовими коштами із належної йому кредитної картки. Також за цим фактом позивач 30.04.2025 звернувся з повідомленням до ВП №2 (м. Ічня) Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області, за результатами якого розпочато досудове розслідування по кримінальному провадженню №12025270440000092 від 01.05.2025 року за ч. 4 ст. 185 КК України. Про результати перевірки за його зверненням від 29.04.2025 відповідач не повідомив. Звертає увагу, що кредитними коштами він не користувався, картка постійно знаходиться у нього і нікому її не передавав та не втрачав, ПІН-коди, логіни, паролі не розголошував. Вважаючи, що відповідачем не вчиняються жодні дії, спрямовані на встановлення фактичних обставин списання коштів з карткового рахунку, та які направлені на поновлення порушених його прав, позивач зазначає, що у зв`язку з недбалістю та незабезпеченням належної безпеки його особистих даних, АТ КБ «ПриватБанк» надав можливість шахраям 11.04.2025 зняти з його картки кредитні кошти на загальну суму 61418,90 грн і в добровільному порядку банк не має наміру їх повертати, нараховуючи відсотки за зняті шахраями кошти.
Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 10 квітня 2026 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів задоволено. Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» відновити ОСОБА_1 залишок коштів на картковому рахунку № НОМЕР_1 до того стану, у якому він перебував перед виконанням несанкціонованих фінансових операцій 11.04.2025, тобто станом на 10.04.2025, а також припинити нарахування ОСОБА_1 за картковим рахунком № НОМЕР_1 відсотки за користування використаним кредитним лімітом, що утворився внаслідок проведення несанкціонованих операцій 11.04.2025 року. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави 1331,20 грн судового збору. 
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить дане рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги відповідача узагальнено зводяться до того, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм матеріального і процесуального права. 
Апелянт вказує, що ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк», ним 06.03.2020 підписано Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, Анкету-заяву клієнта фізичної особи про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та Паспорт споживчого кредитування на підтвердження погодження умов використання кредитної картки, а 10.04.2025 сторони уклали Договір про використання простого електронного підпису. Згідно вказаного договору ОСОБА_1 була випущена платіжна картка «Універсальна» № НОМЕР_2 з встановленим 04.05.2023 кредитним лімітом 62000 грн, а користуватися ним чи ні є виключним правом клієнта.
Звертає увагу, щопереказ коштів 11.04.2025 за період часу 12:53:38 - 12:57:49 проведено під час входу в акаунт Приват24 з пристрою клієнта. Відповідно до зібраних даних клієнту ОСОБА_1 відкритий обліковий запис Приват24 з ідентифікаційним номером (User P24 ID) НОМЕР_8. Згідно даних статистики в день проведення зазначених операцій змін акаунту П24 клієнта не відбувалося. Одночасно вказує, що оглядом сервісних повідомлень клієнта ОСОБА_1 , 09.04.2025 (тобто перед проведенням оспорюваних останнім фінансових операцій) банком шляхом відправлення повідомлень на його фінансовий номер телефону, проводилося інформування клієнта щодо входу до його П24 з нетипового пристрою.
Апелянт стверджує, що перевіркою архіву запису телефонних розмов на сервісі VoiceRecordSystem дзвінків на гарячу лінію банку щодо факту шахрайства встановлено, що ОСОБА_1 повідомив про шахрайство тільки 25.04.2025 об 14:36:46, тобто вже через тривалий час після проведення фінансових операцій з перерахунку коштів. Під час розмови клієнт повідомив, що йому кілька разів телефонували невідомі особи, 10.04.2025 йому зателефонували та повідомили, що його карткою розраховуються в Інтернет-магазині. Він поспішив приїхати до відділення банку "Чернігівське №20", де йому заблокували карту, блокування виконано через Privat24.
З підстав вищенаведеного, відповідач прийшов до висновку, що списання коштів з картки  ОСОБА_1 відбулося в результаті надання клієнтом доступу до свого П24 сторонній особі та встановлення внаслідок цього останнім програми віддаленого доступу на телефон клієнта з фінансовим номером та подальшою компрометацією даних. При цьому, входи в обліковий запис клієнта ОСОБА_1 відбувалися виключно з належного йому типового пристрою, авторизація якого проведена з коректним введенням логіна й пароля клієнта та підтвердженням таких входів через фінансовий номер телефону клієнта, а тому спірні транзакції супроводжувалися автентифікацією позивача з його мобільного пристрою.
Скаржник посилається на невиконання позивачем обов`язку щодо негайного повідомлення банку про факт проведення спірних переказів з його картки та помилковість висновку суду про те, що ОСОБА_1 дізнався про здійснені перекази коштів 24.04.2025 при встановленні додатку "Приват24", оскільки в протоколійого допиту від 01.05.2025 як потерпілого по кримінальному провадженні №12025270140000092 позивач зазначав іншу дату - 18.04.2025, коли у мобільному додатку "Приват24" помітив графу з надписом "Карта заблокована".
Відповідач акцентує увагу, що позивач в судовому засіданні підтвердив, що блокування картки було проведено в його мобільному додатку "Приват24" за допомоги співробітника банку, якому він повідомив, що причиною блокування є його небажання користуватися карткою та кредитним лімітом. Про телефонні дзвінки та підозру на шахрайські дії третіх осіб з його рахунками, позивач співробітнику банку не повідомив. Тому неповідомлення позивачем співробітнику банку дійсних підстав звернення до банку та необхідності блокування платіжної картки призвело до того, що доступ до системи дистанційного обслуговування «Приват24» не був заблокований, а подальші дії ОСОБА_1 по натисканню певних комбінацій під керуванням третіх осіб надали змогу цим особам здійснити вхід до «Приват24» позивача, розблокувати платіжну картку та здійснити перекази коштів. Жодного належного та допустимого доказу блокування чи виходу з ладу мобільного телефону позивача, проведення його ремонту, переустановлення додатків/застосунків, матеріали справи не містять. Таким чином позивач власними діями розкрив вразливу інформацію, в результаті чого доступ до платіжного інструменту змогли отримати треті особи, у зв`язку з чим банк не несе відповідальності за операції, що супроводжувалися правильним введення пін-кода або нанесених на картці даних.
Апелянт зазначає, що позивач має право стягнути суму відшкодування з винних осіб за наслідками розгляду відкритого за заявою ОСОБА_1 кримінального провадження.
Скаржник також посилається на те, що позовна вимога про зобов`язання припинити нарахування відсотків за використаним кредитним лімітом не є ефективним способом захисту, оскільки вона носить похідний характер від вимоги про зобов`язання банку відновити залишок на картковому рахунку до попереднього стану, яка передбачає й сторнування всіх нарахованих відсотків, облік яких та інших платежів здійснюється банком на виконання вимог банківського законодавства і жодним чином не впливає на права позивача до пред`явлення до нього відповідних майнових вимог.
Відповідач звертає увагу, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні застосував нормативні акти, які втратили чинність, а саме: Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (01.08.2022), Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою НБУ №223 від 30.04.2010 (12.11.2014), Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою НБУ №705 від 05.11.2014 (01.08.2022), тоді як повинні застосовуватися положення чинного Закону України «Про платіжні послуги», які є спеціальними до спірних правовідносин.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач зазначає, що суд першої інстанції правильно вказав на не доведення відповідачем того, що ОСОБА_1 втрачав та/або сприяв незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, при цьому суд врахував факт звернення позивача до банку про блокування картки напередодні проведених спірних транзакцій зі списання коштів з його картки, а також його звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно нього шахрайських дій. 
Також позивач вказує, що банк не надав належних і допустимих доказів сприяння ОСОБА_1 втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. 
Позивач наголошує, що він свого ПІНу нікому не давав, за посиланнями не переходив, а повідомлена апелянтом інформація про натискання ним якихось налаштувань не відповідає дійсності. Крім того, банк за його зверненням одразу перевірку не провів, здійснивши її лише після отримання позову. Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. 
Заперечує факт підписання договору про використання простого електронного підпису №250410В1ІD983296XFXAUP від 10.04.2025, оскільки то не його підпис. 
Акцентує увагу, що при дослідженні судом роздруківки телефонних дзвінків та повідомлень з фінансового номеру позивача, встановлено, що повідомлення від банку відсутні, а банком не заперечувався факт того, що перекази були ініційовані не позивачем, а іншими невстановленими особами.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до такого висновку.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч. 1). Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (ч. 3). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 5).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має правоскасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом у справі встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.
06 березня 2020 між ОСОБА_1 і АТ КБ «ПриватБанк» були підписані анкети-заяви клієнта - фізичної особи про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 48-49), заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 50-57), згідно яких позивач приєднався до розділів «Загальні положення», «Кредитні картки», «Оплата частинами та Миттєва розстрочка» Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», погодивши відповідні умови. На ім`я ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок № НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) по обслуговуванню платіжної картки «Універсальна». За даною карткою банком визначений кредитний ліміт для потреб клієнта у розмірі 62000,00 грн.
15.12.2022 між  ОСОБА_1 і АТ КБ «ПриватБанк» підписано Анкету-опитувальник клієнта-фізичної особи, в якій міститься Угода про використання простого електронного підпису (а.с. 58-59).
У матеріалах справи також наявний підписаний між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 електронними підписами Договір про використання простого електронного підпису №250410В1ID983296XFXAUP від 10.04.2025 (а.с. 60-61).
Згідно виписки по картці/рахунку № НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 )  ОСОБА_1 11.04.2025 у період з 12-53 год по 12-57 год були здійснені операції з переказу грошових коштів із даного карткового рахунку з призначенням платежу на «добру справу» на загальну суму 61418,90 грн шляхом проведення списання коштів шістьма транзакціями: о 12-53 год на суму 7120,00 грн, о 12-54 год на суму 8120,00 грн, о 12-55 год на суму 12120,00 грн, о 12-56 год на суму 12130,00 грн, о 12-56 год на суму 12140,00 грн, о 12-57 год на суму 8000,00 грн (а.с.6, 62).
За висновком службової перевірки запиту щодо клієнта банку ОСОБА_1 від 24.11.2025 банком установлено наступне. Аналізом карти №4149439043440456 (виписка ) встановлено, що дійсно, з неї 11 квітня 2025 року були перекази грошових коштів, опис транзакцій: 
-11.04.2025 12:53:38 Р10 S DB -7,333.60 UAH код авт. 897003 CP980064 UKR Перекази, УКРАЇНА, термінал CP980064, адреса терміналу-, документ № P24A4172917583D3164, отримувач Попов Руслан Степанович, НОМЕР_3 , банк отримувача АТ КБ «ПРИВАТБАНК», код ІД НБУ 305299, Коментар до платежу: - На добру справу; 
-11.04.2025 12:54:13 Р10 S DB -8,363.13 UAH код авт. 500004 CP980064 UKR Перекази, УКРАЇНА, термінал CP980064, адреса терміналу-, документ № P24A4172921659D1759, отримувач Попов Руслан Степанович, НОМЕР_3 , банк отримувача АТ КБ «ПРИВАТБАНК», код ІД НБУ 305299, Коментар до платежу: - На добру справу; 
-11.04.2025 12:55:19 Р10 S DB -12,483.60 UAH код авт. 801005 CP980064 UKR Перекази, УКРАЇНА, термінал CP980064, адреса терміналу-, документ № P24A4172926069D5267, отримувач Попов Руслан Степанович, НОМЕР_3 , банк отримувача АТ КБ «ПРИВАТБАНК», код ІД НБУ 305299, Коментар до платежу: - На добру справу; 
-11.04.2025 12:56:05 Р10 S DB -12,493.90 UAH код авт. 820006 CP980064 UKR Перекази, УКРАЇНА, термінал CP980064, адреса терміналу-, документ № P24A41729332829D1880, отримувач Попов Руслан Степанович, НОМЕР_3 , банк отримувача АТ КБ «ПРИВАТБАНК», код ІД НБУ 305299, Коментар до платежу: - На добру справу; 
-11.04.2025 12:56:27 Р10 S DB -12,504.20 UAH код авт. 552007 CP980064 UKR Перекази, УКРАЇНА, термінал CP980064, адреса терміналу-, документ № P24A4172937837D2681, отримувач Попов Руслан Степанович, НОМЕР_3 , банк отримувача АТ КБ «ПРИВАТБАНК», код ІД НБУ 305299, Коментар до платежу: - На добру справу; 
-11.04.2025 12:57:49 Р10 S DB -8,240.00 UAH код авт. 552007 CP980064 UKR Перекази, УКРАЇНА, термінал CP980064, адреса терміналу-, документ № P24A4172947168D2313, отримувач Попов Руслан Степанович, НОМЕР_3 , банк отримувача АТ КБ «ПРИВАТБАНК», код ІД НБУ 305299, Коментар до платежу: - На добру справу. 
Переказ коштів з карток був здійснений шляхом створення платежів в системі дистанційного обслуговування клієнтів InternetBanking Приват24. Перевіркою входів у П-24 під обліковим записом клієнта ОСОБА_1 встановлено, що типовий пристрій, який використовує клієнт ОСОБА_1 для входу до власного Приват 24 - ZTE 8050|ZTE, ANDROID, 13, імеі НОМЕР_4 , провайдер VodafoneUkraine. Напередодні вищевказаних подій зафіксовано вхід до П24 клієнта ОСОБА_1 з пристрою Personalcomputer, OS версія Windows, 10.0, браузер версія Chrome, 134.0.0.0, fingerprint 7701b36846d7b419c27c4bffe722deef-4own8gqsk, userphone НОМЕР_5, idНОМЕР_9, провайдер CogentCommunications, M247 Europe, час входу 2025-04-09 18:07:42. Оглядом вибірки VKFM за критерієм "fingerprint" 701B36846D7B419C27C4BFFE722DEEF-4OWN8GQSK зафіксовано лише один вищевказаний вхід в Приват24 за період з 01.01.2025 року. Переказ коштів 11.04.2025 за період часу 12:53:38 - 12:57:49 проведено під час входу в акаунт Приват24 з пристрою клієнта. Відповідно до зібраних даних клієнту ОСОБА_1 відкритий обліковий запис Приват24 з ідентифікаційним номером (UserP24 ID) НОМЕР_8. Згідно даних статистики в день проведення зазначених операцій змін акаунту П24 клієнта не відбувалося. Оглядом сервісних повідомлень клієнта ОСОБА_1 , 09.04.2025, тобто перед проведенням оспорюваних фінансових операцій, банком, шляхом відправлення повідомлень на його фінансовий номер телефону, проводилося інформування клієнта щодо входу до його П24 з нетипового пристрою. Перевіркою архіву запису телефонних розмов на сервісі VoiceRecordSystem дзвінків на гарячу лінію банку щодо факту шахрайства встановлено, що ОСОБА_1 повідомив про шахрайство тільки 25.04.2025 об 14:36:46, тобто вже через тривалий час після проведення фінансових операцій з перерахунку коштів. Під час розмови клієнт повідомив, що йому кілька разів телефонували невідомі особи, запитували чи не оформляв він кошти через «Є-підтримка»… клієнт з його слів «нажимав якісь налаштування, після чого в нього вимкнувся телефон, взагалі перестав працювати і він здав його до ремонту. Отже, враховуючи викладене, а саме, озвучену клієнтом інформацію під час його звернення на гарячу лінію банку, наявність входу з нетипового пристрою в його акаунт Приват24, що мало місце до переказу коштів, відсутність зміни конфіденційних даних при цьому, списання коштів під час входу в акаунт Приват24 з мобільного пристрою клієнта - можливий висновок, що списання коштів з картки клієнта банку  ОСОБА_1 відбулося в результаті надання клієнтом доступу до свого П24 сторонній особі та встановлення внаслідок цього останнім програми віддаленого доступу на телефон клієнта з фінансовим номером та подальшою компрометацією даних. Тому зазначені операції щодо переказу коштів з картки ОСОБА_1 знаходяться в зоні відповідальності клієнта банку й порушень правил надання послуг працівниками банку не встановлено (а.с. 63-67). 
АТ КБ «ПриватБанк» надано витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, розміщених на інтернет-сайті банку в редакції станом на 06.03.2020 (а.с. 68-76).
Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 за фактом викрадення невідомою особою з належної заявнику карти АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів у сумі 61418 грн СВ ВП №2 (м. Ічня) Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області було відкрито кримінальне провадження №12025270440000092 від 01.05.2025 року за ч. 4 ст. 185 ККУкраїни (а.с. 7). 
У справі маються надані СВ ВП №2 (м. Ічня) Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області копії матеріалів зазначеного кримінального провадження, згідно яких досудове розслідування триває, проводяться відповідні процесуально-слідчі дії (а.с. 98-183). 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За приписами ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За приписами ст. 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.
Положеннями глави 72 ЦК України врегульовано договір банківського рахунку.
Так, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ч. 1 ст. 1066 ЦК України).
Відповідно до ст. 1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу (ч. 1). Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 2).
Згідно зі ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження (ч. 1). Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку (ч. 2).
У ст. 1073 ЦК України встановлено, що разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Закон України «Про платіжні послуги» визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (засада змагальності цивільного судочинства).
Згіднозі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Суд зазначив, що посилання АТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що позивач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, не заслуговують на увагу, незважаючи на проведене службове розслідування, яке було проведене вже після подання позову до суду ОСОБА_1 , оскільки відповідач не довів того, що позивач втрачав та/або сприяв незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. При цьому суд врахував, що факт звернення позивача до банку про блокування картки напередодні проведеної спірної транзакції зі списання коштів з його картки, а так само його звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно нього шахрайських дій свідчить про те, що в останнього була дійсно відсутня воля на вчинення перерахування спірних коштів, а банком не заперечено факту звернення позивача з вимогою про блокування його картки напередодні зняття коштів з картки останнього. Суд урахував, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
Однак апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Так, у якості правових підстав для задоволення позову місцевий суд послався на норми Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою Правління НБУ №223 від 30.04.2010, Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою Правління НБУ №705 від 05.11.2014.
Однак, зазначені нормативні акти на час існування спірних правовідносин вже втратили чинність, а тому не могли застосовуватись судом при вирішенні справи. Натомість спеціальним законодавчим актом у спірних правовідносинах є Закон України «Про платіжні послуги» (далі - Закон №1591-ІХ), а також Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затверджене постановою правління Національного банку України 29.07.2022 №164 (далі - Положення №164).
Відтак, слушними є доводи апелянта про неправильне застосування судом норм матеріального права.
У ст. 1 Закону №1591-ІХ наведено визначення основних термінів, які вживаються в цьому Законі.
Згідно з ч. 2 ст. 41 Закону №1591-ІХ ініціювання платіжної операції здійснюється шляхом, зокрема, використання користувачем платіжного інструменту для виконання платіжної операції; надання користувачем платіжної інструкції відповідному учаснику платіжної системи, у тому числі шляхом використання певного платіжного інструменту, в порядку, визначеному правилами цієї платіжної системи.
Відповідно до ч. 20 ст. 38 Закону №1591-ІХ користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний, зокрема, не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції; негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації.
Згідно з ч. 4, 5 ст. 87 Закону №1591-ІХ платник зобов`язаний негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити надавача платіжних послуг у визначеному договором порядку про факт виконання з його рахунку неналежної або неакцептованої платіжної операції для отримання відшкодування за такою операцією. Платник має право вимагати відшкодування коштів за неналежною платіжною операцією, за умови повідомлення про це надавача платіжних послуг протягом 90 календарних днів з дати списання коштів за такою операцією з його рахунку. Зазначений у цій частині строк не застосовується, якщо надавач платіжних послуг не дотримався свого обов`язку щодо інформування платника про виконані платіжні операції згідно з вимогами цього Закону. До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації відповідно до статті 38 цього Закону ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на платника. З моменту повідомлення платником емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.
Зазначені норми Закону №1591-ІХ кореспондуються з п. 140 розділу VII Положення №164.
У ч. 1 ст. 86 Закону №1591-ІХ встановлено, що надавач платіжних послуг несе відповідальність перед користувачами за невиконання або неналежне виконання платіжних операцій відповідно до закону та умов укладених між ними договорів, якщо не доведе, що платіжні операції виконані цим надавачем платіжних послуг належним чином.
Згідно з ч. 1 ст. 68 Закону №1591-ІХ електронна взаємодія надавача платіжних послуг із користувачем здійснюється лише після автентифікації користувача, який є фізичною особою, або уповноваженого представника користувача, який є юридичною особою.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №1591-ІХ, пп. 1 п. 3 розділу І Положення №164, автентифікація - процедура, що дає змогу надавачу платіжних послуг установити та підтвердити особу користувача платіжних послуг та/або належність користувачу платіжних послуг певного платіжного інструменту, наявність у нього підстав для використання конкретного платіжного інструменту, у тому числі шляхом перевірки індивідуальної облікової інформації користувача. Авторизація - процедура отримання дозволу на проведення операції з використанням платіжного інструменту (пп. 2 п. 3 розділу І Положення №164).
Електронна взаємодія фізичних та юридичних осіб, а також їх автентифікація здійснюється відповідно до Закону України Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги (далі - Закон №2155-VIII).
Електронна ідентифікація - процес використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або уповноваженого представника юридичної особи (п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону №2155-VIII)
Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону №2155-VIII, електронна ідентифікація здійснюється з використанням засобів електронної ідентифікації та процедури автентифікації відповідно до схем електронної ідентифікації.
У п. 146 розділу VII Положення №164 визначено, що власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у відповідності до укладеного 06.03.2020 в порядку ст. 634 ЦК України договору приєднання є клієнтом та споживачем банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», де позивачу відкрито картковий рахунок  НОМЕР_1 , електронним платіжним засобом до якого є платіжна картка «Універсальна» № НОМЕР_2 ; за даною карткою банком визначений кредитний ліміт у розмірі 62000,00 грн.
При цьому, не заслуговують на увагу твердження позивача, що він не користується даною кредитною карткою, оскільки, як слушно зазначає апелянт, користуватися наданим банком кредитним лімітом чи ні, є виключним правом самого клієнта.
Позивач був зареєстрований у системі дистанційного обслуговування, якою в АТ КБ «ПриватБанк» є додаток «Приват24», з логіном, який відповідає фінансовому номеру мобільного телефону НОМЕР_5 , що не оспорюється сторонами.
Як визначено у п. 63 ч. 5 розділу І Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 19.05.2020 №65, фінансовий номер телефону - контактний номер телефону клієнта, що використовується банком, зокрема, з метою проведення його автентифікації.
Крім того, поряд із фінансовим номером телефону, одним із найпоширеніших засобів електронної ідентифікації є BankID - спосіб електронної автентифікації громадян за допомогою їхніх даних у банку, де вони обслуговуються.
Згідно матеріалів проведеної банком службової перевірки (а.с. 63-67) вхід ОСОБА_1 у систему дистанційного обслуговування «Приват24» упродовж 09-11.2025 відбувався декілька разів з мобільного телефону й лише 09.04.2025 о 18:07:42 - за допомогою персонального комп`ютера (нетипового пристрою), проте завжди з використанням належного позивачу фінансового номера НОМЕР_5. При цьому банк не наділений повноваженнями обмежувати клієнта у використанні лише одного пристрою для дистанційного обслуговування, проте виконав дії із авторизації нового пристрою з автентифікацією свого клієнта за його фінансовим номером та системою BankID, про що у наявній у матеріалах кримінального провадження роздруківці телефонних дзвінків оператора мобільного зв`язку «vodafon» мається відповідна інформація про вхідний дзвінок на номер телефона ОСОБА_1 із номера НОМЕР_6 , який належить АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 180 зворот).
Також у період часу здійснення спірних транзакцій переказу коштів із карткового рахунку ОСОБА_1 банком на фінансовий номер клієнта надсилалось смс-повідомлення, про що відображено у вищенаведеній роздруківці телефонних дзвінків.
Логи входів у систему дистанційного обслуговування «Приват24» та розблокування платіжної картки № НОМЕР_2  ОСОБА_1 через «Приват24», які містяться в матеріалах службової перевірки банку, свідчать про те, що о 17:02:47 10.04.2025 із фінансового номера позивача було здійснено вхід у його додаток «Приват24»та о 17:05:24 10.04.2025 проведено блокування платіжної картки. Цього ж дня, із фінансового номера ОСОБА_1 здійснювався вхід у його додаток «Приват24» й о 20:51:24. Наступного дня 11.04.2025 із фінансового номера ОСОБА_1 здійснювався вхід у його додаток «Приват24» о 12:50:32 та проведено самостійне розблокування картки о 12:52:58. Після цього, згідно виписки по платіжній картці № НОМЕР_2 ОСОБА_1 з неї 11.04.2025 у період часу з 12:53:58 по 12:57:49 було здійснено шість переказів коштів у загальній сумі 61418,90 грн на ім`я отримувача ОСОБА_2 .
Разом з тим, за інформацією оператора мобільного зв`язку «vodafon» від 18.12.2025 за період часу з 09 по 12 квітня 2025 року замовлень щодо блокування абонентського номеру  НОМЕР_5 не надходило. Заміна сім-картки не виконувалась. За даний час в мережі реєструвалася лише одна сім-картка абонентського номеру  НОМЕР_5 , з терміналом, ІМЕІ якого НОМЕР_7 (а.с. 179).
Крім того, заслуговують на увагу твердження апелянта про необгрунтованість та недоведеність позивачем того, що він негайно після проведення спірного переказу з його рахунку коштів не міг повідомити про це банк через поломку мобільного телефона та здачу девайса в ремонт, оскільки дана обставина не підтверджена жодними доказами. Напроти, з роздруківки телефонних дзвінків оператора мобільного зв`язку «vodafon» за період з 09.04.2025 по 12.04.2025 слідує, що сім-карта з належним ОСОБА_1 номером НОМЕР_5 постійно перебувала в одному девайсі з ІМЕІ86357106126547 і даний телефон весь час не переставав бути активним у мережі (вхідні та вихідні дзвінки, користування мережею інтернет).
Водночас встановлення точного часу повідомлення банку клієнтом (користувачем) про втрату фінансового номеру телефону, при підозрі доступу третіх осіб до фінансового номеру телефону та інших неправомірних дій таких осіб, має вирішальне значення при визначені того, за проведення яких операцій несе відповідальність клієнт, оскільки до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк (постанова Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №686/17744/21).
Також слушними є посилання представника відповідача на те, що позивач при зверненні до банку напередодні здійснення спірних переказів не повідомив працівникам банку про дійсні підстави для блокування його кредитної картки. 
Адже, як вбачається з показань ОСОБА_1 , що містяться в матеріалах кримінального провадження, зокрема в протоколі допиту потерпілого від 01.05.2025 (а.с. 113-116), метою звернення 10.04.2025 позивача до установи банку для блокування його кредитної картки було небажання нею користуватися, а не шахрайські дії з карткою. Водночас інформацією про підозру в таких діях ОСОБА_1 володів, отримавши її за його поясненнями від осіб, які представились співробітниками банку, про нібито проведення розрахунків його карткою в інтернет-магазині.
Доводи ж позивача, що надані ним слідчому зазначені показання не є допустимим доказом, а необхідно брати до уваги інші його пояснення, які він давав у судовому засіданні, будучи допитаним як свідок та попередженим про кримінальну відповідальність, колегією суддів відхиляються, оскільки протокол допиту потерпілого в кримінальному провадженні, де особа також попереджалася про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, є письмовим доказом і відповідає критеріям засобів доказування у цивільному судочинстві. При цьому, апеляційний суд зауважує, що свої показання як потерпілого ОСОБА_1 надавав 01.05.2025, тобто через невеликий проміжок часу після події (20 днів), на відміну від судового засідання 12.03.2026 (пройшло 11 місяців), а тому саме первісні пояснення позивача відображають дійсні обставини подій, що відбувалися.
У доданому банком до відзиву на позов файлі mp4 міститься аудіозапис звернення ОСОБА_1 на гарячу лінію АТ КБ «ПриватБанк», у якому позивач, окрім скарги на несанкціоноване зняття 11.04.2025 коштів з його кредитної картки, повідомляє, що паролів від неї нікому не передавав, проте коли напередодні невідомі особи дзвонили й запитували чи не оформляв він кошти через «Є-Підтримка», він у ході розмови підтвердив свої анкетні дані й «щось понажимав», після чого у нього телефон вимкнувся.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги, що саме дії ОСОБА_1 по натисканню певних комбінацій під керуванням третіх осіб призвели до розкриття вразливої інформації, внаслідок чого ці особи змогли отримати віддалений доступ до платіжного інструменту позивача, здійснити вхід у його додаток «Приват24», розблокувати платіжну картку та здійснити перекази коштів. Томув даній ситуації банк не повинен нести відповідальності за вказані операції, що супроводжувалися правильним введення ПІН-кода або нанесених на картці даних. 
Натомість позивач усупереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України не надав жодних доказів виходу з ладу належного йому мобільного телефону, проведення його ремонту, переустановлення додатків/застосунків.
Сам по собі факт звернення ОСОБА_1 до банку з приводу спірних транзакцій, а так само його звернення до правоохоронних органів щодо вчинених стосовно нього шахрайських дій, хоча й вказує на відсутність волі позивача на вчинення таких переказів коштів, проте за встановлених обставин не дає підстав для покладення на банк відповідальності за здійснення зазначених операцій з платіжної картки клієнта. 
Погоджуючись з твердженнями позивача з посиланням на відповідні постанови Верховного Суду, що «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції», що «враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними», апеляційний суд одночасно констатує, що фактичні обставини у порівнювальних справах не є повністю подібними.
Адже, за матеріалами даної справи саме позивач своїми діями по введенню певних комбінацій у своєму платіжному інструменті при спілкуванні з третіми особами розголосив індивідуальну інформацію, що дала змогу вказаним особам отримати віддалений доступ до його акаунту в «Приват24», розблокувати платіжну картку та ініціювати платіжні операції, позивач негайно не повідомив банк про зазначені перекази коштів, як і не повідомив банк напередодні спірних операцій про дійсну мету блокування своєї кредитної картки, приховавши інформацію про наміри вчинення стосовно нього шахрайських дій. Крім того, блокування належного позивачу абонентського (фінансового) номеру не проходило, заміна сім-картки не виконувалась, за весь час у мережі реєструвалася лише одна сім-картка з таким абонентським і в одному й тому ж телефоні (позивача), змін облікового запису додатку «Приват24» позивача не відбувалося.
Таким чином, колегія суддів вважає, що викладені у рішенні суду першої інстанції висновки про необхідність покладення на банк відповідальності за несанкціоноване списання з карткового рахунку позивача коштів, не відповідають фактичним обставинам справи й не випливають із сукупності наявних у справі доказів.
За таких обставин місцевий суд зробив помилковий висновок про задоволення позовної вимоги про зобов`язання банку відновити залишок коштів на картковому рахунку позивача до того стану, у якому він перебував перед виконанням несанкціонованих фінансових операцій.
Апеляційний суд також погоджується з доводами апелянта й висновлює про безпідставність задоволення судом першої інстанції іншої вимоги позивача про зобов`язання банку припинити нарахування позивачу за картковим рахунком відсотків за користування використаним кредитним лімітом, що утворилася внаслідок проведення несанкціонованих операцій, оскільки даний обраний позивачем спосіб захисту свого права не є ефективним. Адже, ця позовна вимога фактично є похідною від основної про зобов`язання банку відновити залишок коштів на картковому рахунку позивача до стану на дату 11.04.2025, у разі задоволення якої банк повинен самостійно анулювати всі нараховані проценти, починаючи з вказаної дати. 
Так, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже звертала увагу, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу відсотків (неустойки тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №320/8618/15-ц (провадження №61-4393сво18)).
Апеляційний суд не встановив порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.
Таким чином, враховуючи означене, на основі всебічно, повно й об`єктивно з`ясованих обставин, що мають значення для справи і на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, визначивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та норми права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів констатує невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
У зв`язку з цим, у відповідності до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд висновлює про необхідність скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову з вищенаведених підстав.
Відтак, апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню, а рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 10.04.2026 - скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать й витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:  1) у разі задоволення позову - на відповідача;  2) у разі відмови в позові - на позивача;  3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Спір у справі стосується захисту прав позивача як споживача банківських послуг, а тому від сплати судового збору у судах на всіх стадіях розгляду він звільняється на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». 
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд апеляційну скаргу відповідача задовольняє в повному обсязі й у задоволенні позову відмовляє, то понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу залишаються за позивачем, а сплачений відповідачем за перегляд справи у суді апеляційної інстанції судовий збір у сумі 1453,44 грн підлягає йому компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Надлишково сплачений АТ КБ «ПриватБанк» за подачу апеляційної скарги згідно платіжної інструкції № ВОJ62В4IW4 від 22.04.2026 судовий збір у сумі 144,00 грн (1597,44 - 1453,44) може бути повернути банку за його клопотанняму порядку, передбаченому ст. 7 Закону України «Про судовий збір». 
Керуючись ст. 141, 367-369, 374, п. 3, 4 ч.1 ст. 376, ст. 381-384, 389 ЦПК України, 
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити.
Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 10 квітня 2026 року - скасувати.
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів - відмовити.
Компенсувати Акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України 1453,44 грн судового збору, понесеного у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 22 червня 2026 року.

Головуючий О.А. Луговець
Судді Н.В. Висоцька
Н.В. Шитченко