ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

26 травня 2026 року   м. Чернівці  Справа № 722/2448/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Лисака І.Н.,
суддів: Литвинюк І.М., Одинака О.О.,
секретар: Сарган Ю.В.,
позивач: Акціонерне Товариство «Сенс Банк»,
відповідач: ОСОБА_1 , 
при розгляді справи за апеляційною скаргою Акціонерного Товариства «Сенс Банк» на заочне рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 24 лютого 2026 року, ухваленого під головуванням судді Припхана І.І., дата виготовлення повного тексту рішення суду незазначена, 
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2025 року АТ «Сенс Банк» звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обгрунтування позову зазначало, що 19.02.2022 року ОСОБА_1 уклала з АТ «Альфа Банк» угоду про надання споживчого кредиту № 402231885.
Відповідно до умов кредитного договору Банк зобов`язувався надати Позичальнику кредит, а Позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором.
АТ «Альфа Банк» належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту, в тім остання свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 36 477,99 грн.
Крім того вказувало, що 12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.11.2022 року.
У зв`язку із вищевикладеним позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на 
Провадження №22-ц/822/704/26

користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 402231885 від 19.02.2022 року в розмірі 36 477,99 грн, з яких: 25 837,31 грн – заборгованість по тілу кредиту, 6,89 грн – заборгованість по відсотках, 10 633,79 грн -заборгованість по комісії.
Заочним рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 24 лютого 2026 року у задоволенні позову АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду сторона позивача подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення є таким, що прийнято з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для вирішення спору, а також таким, що ухвалене з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що висновок суду про те, що кредитного договору не існує лише тому, що Банк не надав єдиного документа з назвою «Кредитний договір» є грубим порушенням норм матеріального права.
Укладений між АТ «Сенс Банк» та відповідачем правочин складався з кількох документів: Анкети-заяви, Оферти на укладення угоди та Паспорта споживчого кредиту. Саме ці документи, підписані власноруч ОСОБА_1 , і становлять Кредитний договір у розумінні ст. 1054, 1055 ЦК України.
Надавши суду підписані відповідачем оферту, анкету та паспорт, банк повністю довів факт погодження сторонами всіх істотних умов кредитування (суми, строку, відсоткової ставки тощо). Вимагати від позивача надання якогось іншого «Кредитного договору», форма якого не передбачена внутрішніми правилами банку при даному типі кредитування, є безпідставним.
Суд першої інстанції безпідставно проігнорував ці первинні бухгалтерські документи, порушивши вимоги ст. 89 ЦПК України щодо всебічного та повного оцінювання доказів.
Просить заочне рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 24 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ «Сенс Банк» задовольнити у повному обсязі.
Відзив до суду апеляційної інстанції не надходив.
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи у задоволенні позову АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність укладення угоди про надання споживчого кредиту № 402231885 від 19.02.2022 року.
На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на те, що предметом спору у даній справі є заборгованість за угодою про надання споживчого кредиту № 402231885 від 19.02.2022 року, проте позивач в обґрунтування своїх вимог не надав суду такий договір.
Відсутність такого договору унеможливлює й дослідження самих розрахунків, адже в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до ст.367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що у жовтні 2025 року АТ «Сенс Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Як на підставу позову послався на те, що 19.02.2022 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено угоду про надання споживчого кредиту № 402231885. Вказував, що свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту виконав, про те, остання зобов`язання з повернення кредиту не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість перед банком у сумі 36 477,99 грн (а.с. 1-8).
Ухвалою Сокирянського районного суду Чернівецької області від 12 січня 2026 року витребувано від АТ «Сенс Банк» копію кредитного договору № 402231885 від 19.02.2022 року з додатками (а.с.139).
09.02.2026 року до суду першої інстанції надійшло клопотання від АТ «Сенс Банк», в якому просило суд прийняти до відома інформацію про тимчасову неможливість подання копії кредитного договору № 402231885 від 19.02.2022 року з поважних причин (а.с. 152).
Відповідно до меморіального ордеру № 953221279 від 21 лютого 2022 року про зарахування коштів у сумі 28837,31 грн платником зазначено АТ «Сенс Банк», отримувача Лунга Е.Ю., призначення платежу: “надання кредиту за кредитним договором № 402231885 від 19.02.2022 року”.
Відповідно до розрахунку заборгованості загальна сума заборгованості станом на 16.09.2025 року становить 36 477,99 грн, з яких: 25 837,31 грн – заборгованість по тілу кредиту, 6,89 грн – заборгованість по відсотках, 10 633,79 грн - заборгованість по комісії.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають до застосування правила частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилом статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно з приписами статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За правилами частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно із частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Приписами частини другої, шостої статті 95 ЦПК України встановлено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.
Встановлено, що ухвалою Сокирянського районного суду Чернівецької області від 12 січня 2026 року витребувано від АТ «Сенс Банк» копію кредитного договору № 402231885 від 19.02.2022 року з додатками.
Ухвала суду АТ «Сенс Банк» не виконана з посиланням на те, що примірник оригіналу Кредитного договору №402231885 відсутній на архівному зберіганні банку у зв`язку із логістичними труднощами під час реорганізації установи та критичними технічними проблемами, що виникли внаслідок збройної агресії РФ.
Суд в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.
Посилання банку на наявність виписки по рахунку та розрахунку заборгованості за договором як на підставу задоволення позовних вимог є необґрунтованими, оскільки сам розрахунок, виписка по рахунку є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити інформацію з приводу укладення самого договору, відкриття рахунків, нарахування процентів тощо, а також, за відсутністю оригіналу самого договору, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору №402231885 від 19.02.2022 року, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем.
Відмовляючи у задоволенні позову АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги банку є недоведеними, оскільки банком не доведено існування між сторонами кредитних правовідносин.
З приводу наявного у матеріалах справи меморіального ордеру колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), доказами, які підтверджують наявність заборгованості за кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно зі статтями 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пункту 1 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (далі Положення № 75), первинним є документ, який містить відомості про операцію.
До первинних документів бухгалтерського обліку в банках відносяться, зокрема, виписка порахунку про рух коштів та меморіальних ордер.
Відповідно до пункту 1.19-1 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», який був чинним на день виникнення спірних правовідносин, меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.
Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Пунктом 62 Положення № 75 передбачено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 01 грудня 2021 року у справі № 752/14554/15-ц, від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц.
Проте, сам по собі розрахунок заборгованості не відноситься до первинних банківських документів і відображає методику нарахування позивачем заборгованості, але не відображає операції з надходження кредитних коштів на рахунки клієнта та їх повернення.
На підтвердження перерахування на користь ОСОБА_1 коштів 19 лютого 2022 року в сумі 28837,31 грн позивач долучив до позовної заяви: розрахунок заборгованості, виписку по кредиту, меморіальний ордер.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Також у абзаці 10 статті 9 вказаного закону зазначено, що неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Згідно із пунктом 2.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 та була чинною на день виникнення спірних правовідносин, примірник розрахункового документа, реєстр платіжних вимог, які залишаються в банку, мають містити підписи/підпис відповідальних/відповідальної осіб/особи, які/яка відповідно до законодавства України мають/має право розпоряджатися рахунком.
Колегія суддів вважає, що долучений позивачем меморіальний ордер не відповідає вимогам, викладеним у частині 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», щодо обов`язкових реквізитів первинних облікових бухгалтерських документів, оскільки в ньому відсутні відомості щодо посадової особи Банку, яка його склала, та її підпис. 
Виходячи з вищенаведеного судова колегія вважає, що суд правильно встановив обставини справи, рішення суду є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного Товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 24 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак
Судді: І.М. Литвинюк
О.О. Одинак