ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 червня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/14500/25
Провадження № 22-ц/820/1295/26
Хмельницький апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,
секретар судового засідання Дубова М.В.
з участю: представників відповідачів, третьої особи, її представника
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/14500/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Клюцуком Вадимом Петровичем, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 березня 2026 року у складі судді Порозової І.Ю. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_4 про визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд
в с т а н о в и в :
У травні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , також визнати за ним право власності на 1/4 частину земельної ділянки кадастровий номер 6825087200:02:001:0186; площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався, що 10.06.1975 року між його батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який розірвано 29.03.2002 року. Під час шлюбу у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 народилося діти: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя, на підставі свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР від 19.09.1977 року, ОСОБА_1 розпочав будівництво домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в селі Нижчі Вовківці, Хмельницького району, Хмельницької області.
12.01.1989 року на вказане будинковолодіння було видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок. У зазначеному свідоцтві вказано, що житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами в АДРЕСА_2 , належить до колгоспного двору, головою якого є ОСОБА_1 .
Згідно повідомлення від 16.08.2024 року, виданим Хмельницьким бюро технічної інвентаризації, на підставі свідоцтва від 12.01.1989 року ОСОБА_1 оформив права власності на збудований будинок та господарські споруди за адресою: АДРЕСА_2 (колишня адреса: АДРЕСА_3 )
29.08.2024 року Виконавчий комітет Розсошанської сільської ради прийняв рішення №13, яким змінено на адресу будинковолодіння, що належить ОСОБА_1 , із зазначенням адреси як: АДРЕСА_2 .
З метою обслуговування житлового будинку 05.12.2013 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6825087200:02:001:0186, площею 0.25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_2 .
З березня 2024 року ОСОБА_1 неодноразово погрожує виселити мати ОСОБА_3 , сестру – ОСОБА_4 , її дітей – ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із будинку, вказуючи, що ОСОБА_1 є одноособовим власником будинку.
Реалізуючи свої дії, ОСОБА_1 отримав довідку, що видана виконкомом Розсошанської сільської ради 22.10.2024 року, що в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , відсутні зареєстровані особи.
Позивач вказував, що внаслідок його виселення з будинку батьком — ОСОБА_1 — були порушені його права, оскільки у вказаному будинку він проживає з народження та, відповідно, має право на частку у житловому будинку як у майні колгоспного двору, а також на частку у земельній ділянці, яка використовується для його обслуговування.
В довідці, що видана виконкомом Розсошанської сільської ради 06.03.2025 року зазначається, що позивач був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 , з народження ІНФОРМАЦІЯ_3 по 22.10.2024 року.
У виписці з погосподарської книги №3 Розсошанської сільської ради за 1991-1995 роки зазначається, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , складається із голови двору – ОСОБА_1 , дружина – ОСОБА_3 , дочка – ОСОБА_8 , син – ОСОБА_2 , зять – ОСОБА_9 .
Отже, станом на 15 квітня 1991 року домоволодіння складається із голови двору – ОСОБА_1 , дружина – ОСОБА_3 , дочка – ОСОБА_8 , син – ОСОБА_2 
08.05.2025 року за наслідком розгляду справи №686/21937/24 Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області прийнято рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності на частину будинковолодіння, тому з урахуванням наведених обставин позивач просив задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 березня 2026 року позов задоволено, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину земельної ділянки кадастровий номер 6825087200:02:001:0186; площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 5366 грн.
ОСОБА_1 та його представник – адвокат Клюцук В.П. подали апеляційну скаргу, в якій посилаються на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, тому просять його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Представник апелянта вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності, при цьому суд помилково вважав, що такий строк не пропущено, оскільки позивач просив визнати право власності на частину приватної власності, яка була зареєстрована за ОСОБА_1 згідно Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 12.01.1989 року, при цьому позов до суду подано у травні 2025 року, також слід врахувати, що ОСОБА_2 досягнув ІНФОРМАЦІЯ_4 і саме з цього часу міг звертатися до суду за захистом свого порушеного права. Крім того, сам позивач посилався, що у 2004 році, вказав, що виписався з будинку і ОСОБА_1 повідомив його, матір та сестру, що будинок він передасть у власність матері і з цього приводу 02.04.2002 року зробив заповіт, відтак ОСОБА_2 сам зазначив, що з 2004 року він не є власником будинку та в майбутньому не міг ним стати. Таким чином, судом першої інстанції помилково не було застосовано в даній цивільній справі строки позовної давності з причин очевидної обізнаності позивача з 2004 року про статус спірного майна та про те що він не може бути власником. Окрім того, судом було грубо порушено норми процесуального права, оскільки не взято до уваги жодного доказу по справі, в мотивувальній частині не наведено правового обґрунтування такому відхиленню чи спростуванню доказів, також судом порушеного розумність строку розгляду справи судом. Також не погоджується представник апелянта з судовим рішенням в частині розподілу судових витрат, так як у справі є два відповідача, а суд стягнув судовий збір лише ОСОБА_1 . Крім того, ні ОСОБА_10 ні його представник не були повідомлені про розгляд справи, при цьому суд розглянув справу за відсутності сторін, при цьому в рішенні вказано про участь представника - адвоката Клюцука В.П., однак така інформація не відповідає дійсності.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права. 
Судом встановлено, що 10.06.1975 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який було розірвано 29.03.2002 року.
В період шлюбу на підставі Свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР від 19.09.1977 року сторони почали будівництво домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, що по АДРЕСА_2 .
Згідно виписки з рішення районної Ради народних депутатів від 18.08.1988 року було постановлено: оформити право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , за колгоспним двором головою якого є ОСОБА_1 
12.01.1989 року виконкомом Хмельницької районної ради народних депутатів видано Cвідоцтво про право приватної власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , за яким даний будинок належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_1 .
Як вбачається з виписки з погосподарської книги №3 Розсошанської сільської ради за 1991-1995 р.р. за адресою: АДРЕСА_2 , рахувалось будинковолодіння АДРЕСА_4 та в ньому проживали: голова двору - ОСОБА_1 , дружина - ОСОБА_3 , син - ОСОБА_2 , дочка - ОСОБА_8 , зять - ОСОБА_9 ..
ОСОБА_9 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб 05.11.1994р., який було розірвано 18.06.1996 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 10.12.2024 року № 00048372226.
Таким чином, станом на день набрання чинності Законом України «Про власність» будинковолодіння, за адресою: АДРЕСА_2 , входило до суспільної групи - колгоспний двір, головою якого був ОСОБА_1 , а членами колгоспного двору були - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , які, як члени колгоспного двору, мали право на 1/4 частки майна цього колгоспного двору. Однак, право власності на вказане домоволодіння за членами колгоспного двору, відповідно до належних їм часток зареєстровано не було.
05.12.2013 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6825087200:02:001:0186, площею 0.25 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням виконавчого комітету Розсошанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області №13 від 29.08.2024 року змінено адресу житлового будинку, загальною площею 88,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5 , на адресу: АДРЕСА_2 .
Дані обставини встановлені також і рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 08 травня 2025 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_2 – позивач у даній справі, ОСОБА_4 , яким позов задоволено та визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину житловому будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ) та на 1/4 земельної ділянки кадастровий номер 6825087200:02:001:0186, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Позов задоволено на підставі того, що ОСОБА_3 як член колгоспного двору разом з іншими членами двору - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , має право на 1/4 частки майна цього колгоспного двору. 
На даний час ОСОБА_2 фактично проживає у спірному будинку за адресою: АДРЕСА_2 та був зареєстрований в даному житловому приміщенні з 08.07.1977 року по 22.10.2024 року, коли його було знято з реєстрації місяця проживання за даною адресою без його волевиявлення.
За поясненнями позивача з березня 2024 року між сторонами склались неприязні відносини і ОСОБА_1 неодноразово погрожував позивачу виселенням з будинку, вказуючи, що саме він є одноосібним власником.
Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 120 ЦК УРСР 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент. А згідно статті 112 цього Кодексу майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам.
Виходячи зі змісту статті 120 ЦК УРСР 1963 року, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні і у разі віднесення господарства до колгоспного двору частини кожного з його членів у спільному майні є рівними.
Відповідно до статті 126 ЦК УРСР 1963 року працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.
До правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», застосовується діюче на той час законодавство. 
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.
Тобто в разі віднесення господарства до колгоспного двору кожен його член має право на частину майна двору в рівних частках.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
У постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 278/657/18
 Верховний Суд виснував, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Згідно ст.ст. 321, 386 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. 
Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За нормами ст. 120 ЗК України в редакції станом на грудень 2013 року – час набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Судом беззаперечно встановлено, що відповідно вищевказаних норм Закону станом на 1991 рік та Свідоцтва про право приватної власності від 12.01.1989 року на житловий будинок, спірний житловий будинок належить колгоспному двору, до якого входив і позивач, а тому позивачу як члену колгоспного двору на праві власності належить частина спірного будинку.
Оскільки на даний час право власності позивача на його частину в спірному будинку заперечується відповідачем ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Дані обставини також встановлені рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 08 травня 2025 року, яке набрало законної сили і відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребують доказуванню.
Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції при вирішенні спору безпідставно не застосовано строки позовної давності звернення до суду, які слід обраховувати з 01.07.1993 року – часу набуття повноліття позивачем, слід відхилити.
Згідно зі ст. ст. 71, 76 Цивільного кодексу в редакції 1963 року станом на 1993 рік загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. 
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або особу, яка його порушила
Згідно ст.. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
Як встановлено судом, позивач як член колгоспного двору з 1989 року набув право власності на спірний будинок на законних підставах і є власником частини спірного будинку, але таке своє право не зареєстрував, а з березня 2024 року відповідач ОСОБА_10 заперечує таке право позивача. 
Отже про невизнання з боку відповідача права на власності на частку в майні колгоспного двору за позивачем, тобто будинку, позивач довідався лише в 2024 році з моменту, коли відповідачем ОСОБА_10 стало заперечуватись таке його право.
Крім того, являючись співвласником спірного будинку у позивача не було потреби доводити своє право на власність, в тому числі і в судовому порядку, оскільки до 2024 року це його право ніким не оспорювалось. 
Посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду у справах №№ 520/5386/15, 275/900/17, 530/879/18 не заслуговують на увагу, так як обставини у даних справах не є релевантними до обставин у даній цивільній справі.
Так у справі № 530/879/18 розглядався позов про визнання незаконними та скасування розпоряджень районної державної адміністрації, визнання недійсним договору оренди землі, припинення договору суборенди та повернення землі, у справі № 275/900/17 про витребування земельної ділянки, у справі № 520/5386/15 про визнання Свідоцтва про право власності недійсним, визнання заповіту частково недійсним, визнання Свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, визнання права власності на 14/30 часток домоволодіння.
При цьому у справі № 520/5386/15 виникли правовідносини зі спадкування, а у даній цивільній справі виникли правовідносини між власниками спірного будинку, які набули таке право саме на підставі Cвідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 12.01.1989 року, спірний будинок є спільною власністю членів колгоспного двору і кожен з них за даним правовстановлюючим документом є власником частини будинку та відповідач ОСОБА_10 не є одноосібним власником будинку за таким правовстановлюючим документом. 
За таких обставин у позивача були відсутні підстави оспорювати вищевказане Свідоцтво, а його права були порушені з моменту заперечення ОСОБА_10 прав позивача на даний будинок.
Також суд відхиляє посилання апелянта на порушення судом процесуального права як на підставу скасування судового рішення.
Так відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:
1) справу розглянуто неповноважним складом суду;
2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції 
3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;
4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;
5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;
6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;
7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Порушення строків розгляду справи, на що посилається апелянт, не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення і не призвело до неправильного вирішення справи.
Що стосується посилань апелянта про його неповідомлення про час та місце розгляду справи 20.03.2026 року та порушення процедури ухвалення рішення, то такі посилання не заслуговують на увагу.
З журналу судового засідання вбачається, що 10.03.2026 року в судовому засіданні приймали участь представник відповідачів та третя особа.
В судовому засіданні сторони давали пояснення, суд ухвалив закінчити з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами та перейшов до судових дебатів, в судових дебатах виступили учасники справи і суд відповідно до ч. 1 ст. 244 ЦПК України перейшов до стадії прийняття рішення, зазначивши, що відкладає проголошення рішення на строк не більше 10 днів. Рішення було проголошено 20.03.2026 року.
У відповідності до ст. 244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.
Таким чином 20.03.2026 року жодне засідання не проводилось, а тому відсутні були підстави для виклику учасників справи у даний час для проведення судового засідання.
Що стосується неповідомлення учасників про справи про час та місце проголошення рішення, то за вищевказаними норами ЦПК дана обставина не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення як порушення норм процесуального права
Також безпідставними є посилання апелянта на те, що суд у вступній частині рішення зазначив як учасника справи представника відповідача адвоката Клюцука В.В., хоча він не був присутнім при проголошенні рішення.
У вступній частині рішення вказуються учасники справи, які приймали участь в судових засіданнях, давали пояснення, а не тільки учасники справи, що присутні при проголошенні рішення.
В той же час заслуговують на увагу доводи апелянта, що неправильності рішення в частині стягнення судових витрат. 
Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи відповідачами у справі є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка була залучена до участі в справі як відповідач за клопотанням позивача.
При подачі позову позивач сплатив в судовий збір в сумі 5366 грн.,
Оскільки позов ОСОБА_2 задоволено повністю до обох відповідачів, то з кожного відповідача на користь ОСОБА_2 слід стягнути по 2683 грн., а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про розподіл судових витрат,
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Клюцуком Вадимом Петровичем, задовольнити частково. 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 березня 2026 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій чатині нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору за подання позову по 2683 грн. з кожного.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 15 червня 2026 року.

Судді А.М. Костенко
Л.М. Грох
О.І. Ярмолюк