ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2026 року   Справа № 903/135/26 
Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Крейбух О.Г. ,  суддя Розізнана І.В. 
секретар судового засідання Соколовська О.В.
прокурора – Мельничук Л. О.
відповідача 2 (скаржника) – Боричевський В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОЛК УКРАЇНА" на рішення Господарського суду Волинської області від 24.03.2026 у справі №903/135/26 (повний текст складено 26.03.2026) 
за позовом керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Любешівської селищної ради
до Комунального підприємства "Любешівська багатопрофільна лікарня" Любешівської селищної ради 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОЛК УКРАЇНА"
про визнання додаткових угод недійсними та стягнення 83 608,78 грн,

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Волинської області від 24.03.2026 у справі №903/135/26 позов задоволено.
Визнано недійсними додаткові угоди № 3 від 07.03.2025 до Договору від 26.12.2024 № 37-25/76, № 5 від 03.11.2025 до Договору від 26.12.2024 № 37-25/76.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОЛК УКРАЇНА" на користь Любешівської селищної ради кошти в сумі 83 608,78 грн.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОЛК УКРАЇНА" на користь Волинської обласної прокуратури 3993,60 грн витрат по сплаті судового збору.
Стягнуто з Комунального підприємства “Любешівська багатопрофільна лікарня” Любешівської селищної ради на користь Волинської обласної прокуратури 3 993,60 грн витрат по сплаті судового збору.
Вказане рішення мотивоване тим, що додаткові угоди № 3 від 07.03.2025 та № 5 від 03.11.2025 щодо збільшення ціни за одиницю товару підлягають визнанню недійсними на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. 632, ст. 652 ЦК України, п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", підп. 2 п. 19 Особливостей, оскільки ці правочини призвели до безпідставного збільшення ціни за одиницю товару. Суд виснував, що позовна вимога про стягнення із ТОВ "ТОЛК УКРАЇНА" на користь Любешівської селищної ради 83 608,78 грн підставна, підтверджена матеріалами справи та підлягає до задоволення. Також суд повважав, що наявні підстави для представництва прокурором інтересів держави та звернення до суду із вказаним позовом.
Не погоджуючись із постановленою ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОЛК УКРАЇНА" звернулося до суду із апеляційною скаргою через систему Електронний суд 15.04.2026, в якій просить рішення Господарського суду Волинської області від 24.03.2026 по справі № 903/135/26 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в повному обсязі у задоволенні позову Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Любешівської селищної ради до Комунального підприємства "Любешівська багатопрофільна лікарня" Любешівської селищної ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОЛК УКРАЇНА" про визнання недійсними додаткових угод №3 від 07.03.2025 та №5 від 03.11.2025 до договору про постачання електричної енергії споживачу №37 25/76 та стягнення 83 608,78 грн. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає наступне:
- частина 5 статті 41 Закону дає можливість сторонам змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню його ціни на ринку з одночасним зменшенням обсягів закупівлі цього товару та має на меті запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника товару;
- Договором передбачено розуміння коливання ціни як будь-якої зміни середньозваженої ціни закупівлі за одиницю Товару за результатами торгів на Ринках електроенергії протягом календарного місяця відносно відповідного базового місяця. Сторони також погодили, що коливання понад 1% вважається істотною зміною обставин у розумінні статті 652 ЦК України та є підставою для зміни ціни в порядку, визначеному Договором. Отже, сам по собі факт перевищення 1% уже визнавався сторонами як достатня економічна підстава для застосування механізму коригування;
- оцінка правомірності зміни ціни має здійснюватися через перевірку правильності застосування формули та відповідності відсотка збільшення значенню коефіцієнта К, а не шляхом довільного співставлення окремих числових показників. Крім того, зміна ціни за додатковою угодою № 3 не призвела до збільшення загальної суми Договору, визначеної на момент його укладення, що прямо відповідає вимогам пункту 4.6.2 Договору та пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а також підпункту 2 пункту 19 Особливостей, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1178. Коригування здійснювалося із одночасним уточненням обсягів фактичного споживання без зміни граничної вартості договору. Таким чином, додаткова угода № 3 була укладена на підставі прямо передбаченого Договором механізму, із дотриманням визначеної процедури, за наявності документального підтвердження коливання ціни на Ринках електроенергії та із застосуванням погодженої сторонами формули розрахунку. Надані документи відповідають вимогам Договору щодо підтвердження коливання ціни, а тому є належними та допустимими доказами. За таких обставин твердження про відсутність підстав для зміни істотних умов договору є необґрунтованими та не відповідають фактичним обставинам і змісту договірних умов;
- додаткові угоди № 3 та № 5 відповідають ч. 5 ст. 41 Закону та пп. 2 п. 19 Особливостей, а тому відповідно до статей 203, 215 ЦК України зазначені додаткові угоди до договору про постачання електричної енергії споживачу не підлягають визнанню недійсними;
- зміна ціни товару відбулася у спосіб, прямо передбачений договором та нормам цивільного законодавства, із дотриманням погодженого сторонами порядку та з урахуванням моменту переходу права власності, що виключає наявність порушення вимог закону чи підстав для визнання відповідних додаткових угод недійсними;
- сторонами договору на законних підставах здійснено зменшення обсягів закупівлі у зв`язку з укладенням Додаткової угоди №3 та№5; 
- так як відсутні законні підстави до визнання недійсними спірних додаткових угод, якими збільшено вартість електричної енергії за Договором, то й законні підстави до відшкодування сплачених відповідних грошових коштів – відсутні;
- суд на стадії підготовчого провадження був зобов`язаний перевірити правомірність звернення прокурора з позовом з врахуванням рішення Конституційного Суду України № 6-р(II)/2025 у справі № 3-28/2024(59/24); 
- суд першої інстанції безпідставно розглянув позовну заяву прокурора та виніс незаконне рішення на підставі позовної заяви, підписаної особою, що не мала на це права.
23.04.2026 матеріали справи №903/135/26 надійшли до суду.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОЛК УКРАЇНА" на рішення Господарського суду Волинської області від 24.03.2026 у справі №903/135/26. Розгляд апеляційної скарги призначено на "02" червня 2026 р. об 12:00год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №3. Запропоновано учасникам справи у строк до надіслати до 26.05.2026 Північно-західного апеляційного господарського суду письмові відзиви на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст. 263 ГПК України, та докази надсилання копії відзивів та доданих до них документів іншим учасникам справи.
25.05.2026 на адресу суду від Камінь-Каширської окружної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу представника відповідача 2 ТОВ "ТОЛК Україна" без задоволення, рішення господарського суду Волинської області від 24.03.2026 у справі № 903/135/26 - без змін.
В судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги.
В судовому засіданні прокурор заперечила доводи апеляційної скарги.
Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про місце, час і дату судового засідання повідомлялися належним чином.
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, вважає за необхідне зазначити наступне.
Судом встановлено, що 10.12.2024 на веб-сайті електронної системи публічних закупівель "Prozorro" Комунальним підприємством "Любешівська багатопрофільна лікарня" Любешівської селищної ради (далі – КП "Любешівська багатопрофільна лікарня") оприлюднено оголошення UA-2024-12-10-020464-a про проведення відкритих торгів на закупівлю електричної енергії (ДК 021:2015:09130000-5), а саме, 450 000 кВт*год з терміном поставки товарів до 31.12.2025 та очікуваною вартістю закупівлі 4 065 300,00 грн.
За результатами проведеної процедури закупівлі з ТОВ "ТОЛК УКРАЇНА" 26.12.2024 укладено договір № 37-25/76 про постачання електричної енергії споживачу (далі – Договір № 37-25/76) на постачання 450 000 кВт/год електричної енергії на загальну суму 3 363 427,8 грн, ціна за 1 кВт/год – 7,474284 грн. 
Пунктом 2.1. Договору визначено строк (термін) поставки товару з 01.01.2025 по 31.12.2025. 
Пунктом 4.6.2 Договору встановлено, що керуючись положеннями п. 19 Особливостей та відповідно до Додатку № 3 до Договору, ціна за одиницю Товару може змінюватись Сторонами у разі збільшення ціни за одиницю Товару в разі коливання ціни такого товару на Ринках електроенергії, що відбулося з моменту укладення цього Договору або останнього внесення змін до Договору в частині зміни ціни за одиницю Товару. 
Відповідно до п. 4.1 Договору, зміна ціни за одиницю Товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на Ринках електроенергії (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на Ринках електроенергії) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в цьому Договорі на момент його укладення.
На момент підписання Договору сторонами погоджені всі його істотні умови, а саме предмет, ціну та строк виконання зобов`язань за договором відповідно до вимог Господарського кодексу України та Закону України "Про публічні закупівлі".
Сторонами до вказаного договору вносилися зміни, а саме укладено 8 додаткових угод (додаткова угода № 1 від 09.01.2025, № 2 від 31.01.2025, № 3 від 07.03.2025, № 4 від 26.03.2025, № 5 від 03.11.2025, № 6 від 12.11.2025, № 7 від 26.12.2025, № 8 від 30.12.2025), 3 із яких стосувались зміни ціни товару у бік збільшення.
Додатковою угодою № 1 від 09.01.2025, змінюючи ціну за одиницю товару у зв`язку зі зміною регульованого тарифу, вартість електричної енергії як товару не змінювалась.
Додатковою угодою № 1 від 09.01.2025 з 01.01.2025 підвищено ціну на електричну енергію з 7,474284 грн за кВт/год до 7,663476 грн за 1 кВт/год. Отже, ціна на товар за додатковою угодою № 1 збільшена на 2,5 % відповідно по первинної ціни, зазначеної у договорі. Додаткову угоду укладено на підставі постанови НКРЕКП від 19.12.2024 № 2200 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії "НЕК «УКРЕНЕРГО" на 2025 рік». Додаткова угода № 1 укладена на підставі підп. 7 п. 19 Особливостей.
07.03.2025 укладено додаткову угоду № 3, відповідно до якої з 01.03.2025 збільшено ціну електричної енергії за 1 кВт/год до 7,956468 грн або на 6,4% у порівнянні з ціною, визначеною та погодженою сторонами у Договорі. 
Згідно специфікації ціни на електричну енергію, ціна за одиницю (структура ціни, з урахуванням величини регульованих тарифів та ПДВ становить 7,956478 грн/ кВт*год. та включає: - ціну електричної енергії як товару (нерегульована частина ціни (без ПДВ) – 5,944160 грн/кВт*год.; - величину регульованих тарифів (без ПДВ) – 0,68623 грн/кВт*год.; - ПДВ – 1,326078 грн. 
03.11.2025 укладено додаткову угоду № 5, відповідно до якої з 01.11.2025 збільшено ціну електричної енергії за 1 кВт/год до 8,346792 грн або на 11,7 % у порівнянні з ціною, визначеною та погодженою сторонами у Договорі. Згідно специфікації ціни на електричну енергію, ціна за одиницю (структура ціни, з урахуванням величини регульованих тарифів та ПДВ становить 8,346792 грн/ кВт*год. та включає: - ціну електричної енергії як товару (нерегульована частина ціни (без ПДВ) – 6,26943 грн/кВт год.; - величину регульованих тарифів (без ПДВ) – 0,68623 грн/кВт*год; - ПДВ – 1,391132 грн. 
Згідно додаткової угоди № 8 від 30.12.2025 внесено зміни до п. 4.1 Договору про постачання електричної енергії споживачу, зокрема визначено, що загальна сума договору становить 2 109 295,39 гривень. 
Аналізом інформації щодо кількості постачання електричної енергії установлено, що згідно наданих закладом охорони здоров`я актів приймання-передачі електричної енергії та платіжних інструкцій, ТОВ "ТОЛК УКРАЇНА" на виконання Договору № 37-25/76 від 26.12.2024 поставлено 264 330 кВт год електричної енергії, за що сплачено 2109 295,39 грн, а саме: Акт №3731-000325011 від 11.02.2025, 28679 кВт год на суму 219780,83грн; Акт №3731-000325021 від 13.03.2025, 27718 кВт год на суму 212416,22грн; Акт №3731-000325031 від 09.04.2025, 27051 кВт год на суму 215230,42грн; Акт №3731-000325041 від 12.05.2025, 19119 кВт год на суму 152119,72грн; Акт №3731-000325051 від 06.06.2025, 18881 кВт год на суму 150226,07грн; Акт №3731-000325061 від 10.07.2025, 15120 кВт год на суму 120301,80грн; Акт №3731-000325071 від 08.08.2025, 15144 кВт год на суму 120492,76грн; Акт №3731-000325081 від 09.09.2025, 14498 кВт год на суму 115352,87грн; Акт №3731-000325091 від 09.10.2025, 14958 кВт год на суму 119012,84грн; Акт №3731-000325101 від 11.11.2025, 25105 кВт год на суму 199747,13грн; Акт №3731-000325111 від 08.12.2025, 26621 кВт год на суму 222199,94грн; Акт №3731-000325121 за грудень 2025, 31439 кВт год на суму 262414,79грн. 
Платіжна інструкція № 1772 від 11.02.2025 на суму 56368,22; Платіжна інструкція № 253 від 18.02.2025 на суму 163412,61; Платіжна інструкція № 1907 від 13.03.2025 на суму 54700,88; Платіжна інструкція № 259 від 18.03.2025 на суму 157715,34; Платіжна інструкція № 263 від 16.04.2025 на суму 168260,13; Платіжна інструкція № 2019 від 09.04.2025 на суму 46970,29; Платіжна інструкція № 2192 від 13.05.2025 на суму 39749,32; Платіжна інструкція № 266 від 15.05.2025 на суму 112370,40; Платіжна інструкція № 272 від 11.06.2025 на суму 103338,85; Платіжна інструкція № 2311 від 06.06.2025 на суму 46887,22; Платіжна інструкція № 274 від 14.07.2025 на суму 73910,59; Платіжна інструкція № 2487 від 10.07.2025 на суму 46391,21; Платіжна інструкція № 283 від 12.08.2025 на суму 80957,10; Платіжна інструкція № 2594 від 08.08.2025 на суму 39535,66; Платіжна інструкція № 2747 від 10.09.2025 на суму 34056,39; Платіжна інструкція № 291 від 11.09.2025 на суму 81296,48; Платіжна інструкція № 303 від 14.10.2025 на суму 78142,70; Платіжна інструкція № 2891 від 09.10.2025 на суму 40870,14; Платіжна інструкція № 311 від 17.11.2025 на суму 109841,17; Платіжна інструкція № 2994 від 11.11.2025 на суму 89905,96; Платіжна інструкція № 341 від 10.12.2025 на суму 153947,67; Платіжна інструкція № 3185 від 09.12. 2025 на суму 68252,27; Платіжна інструкція № 359 від 26.12.2025 на суму 210550,85; Платіжна інструкція № 3331 від 26.12.2025 на суму 51863,94.
Керівник Камінь-Каширської окружної прокуратури звернувся до суду із позовом в інтересах держави в особі Любешівської селищної ради до Комунального підприємства “Любешівська багатопрофільна лікарня” Любешівської селищної ради та Товариства з обмеженою відповідальністю “ТОЛК УКРАЇНА”, в якому просить суд:
1. Визнати недійсною додаткову угоду від 07.03.2025 №3 до Договору від 26.12.2024 №37-25/76, визнати недійсною додаткову угоду від 03.11.2025 №5 до Договору від 26.12.2024 №37-25/76.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “ТОЛК УКРАЇНА” на користь Любешівської селищної ради кошти в сумі 83 608,78 грн.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “ТОЛК УКРАЇНА” та КП “Любешівська багатопрофільна лікарня” Любешівської селищної ради на користь Волинської обласної прокуратури 7 987,2 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви. 
В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначає, що додаткові угоди № 3 від 07.03.2025 та № 5 від 03.11.2025 до договору про постачання електроенергії споживачу від 26.12.2024 №37- 25/76 підлягають визнанню недійсними на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. 632, ст. 652 ЦК України, п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, підп. 2 п. 19 Особливостей, оскільки ці правочини призвели до безпідставного збільшення ціни за одиницю товару, що суперечить інтересам держави.
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді встановлені у Законі України "Про прокуратуру", частина третя статті 23 якого визначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Відповідно до абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Згідно із частиною четвертою статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16, від 05 березня 2020 року у справі №9901/511/19, від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18, від 06 липня 2021 року у справі №911/2169/20, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21).
Частини третя та четверта Закону України "Про прокуратуру" серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).
Встановлена цим Законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Тобто визначений частиною четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору, і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.
Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16, від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц).
У категорії спорів щодо визнання недійсними договорів, укладених у межах публічних закупівель, пред`явлення прокурором позову в інтересах осіб, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, має ґрунтуватися на визначенні того, яка саме особа є суб`єктом, що має безпосередній інтерес у захисті державних фінансових ресурсів та в належному виконанні договірних зобов`язань відповідно до положень Закону України "Про публічні закупівлі" (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 березня 2025 року у справі №924/524/24).
Закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатись з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2021 року у справі №927/491/19, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі №923/449/18, від 25 лютого 2021 року у справі №912/9/20, від 25 червня 2024 року у справі №918/760/23, від 01 жовтня 2024 року у справі №918/778/23, від 20 лютого 2025 року у справі №910/16372/21).
У справі, яка розглядається, прокурор, обґрунтовуючи звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Любешівської селищної ради зазначає, що у даному випадку, укладення додаткових угод до Договору всупереч вимогам чинного законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання вимог законодавства у цій сфері становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора.
Статутом комунального підприємства "Любешівська багатопрофільна лікарня" Любешівської селищної ради (п.п. 1.1, 1.2, 1.3, 1.5, 5.3, 7.1), який затверджено рішенням Любешівської селищної ради від 23.12.2020 3/5, визначено, що Комунальне підприємство "Любешівська багатопрофільна лікарня" Любешівської селищної ради (далі – Підприємство) є закладом охорони здоров`я, що надає медичну допомогу та медичні послуги в порядку та на умовах, встановлених законодавством України та цим Статутом. Підприємство за організаційно – правовою формою є комунальним некомерційним підприємством. Засновником та Власником Підприємства є Любешівська селищна рада (надалі – Засновник). Підприємство засноване на базі майна, що знаходиться у спільній власності Любешівської об`єднаної територіальної громади та належить до сфери управління Любешівської селищної ради (далі – Засновник). Підприємство здійснює господарську некомерційну діяльність, спрямовану на досягнення соціальних та інших результатів без мети одержання прибутку. Майно, що є спільною власністю територіальної громади селища Любешів, передане Підприємству Засновником на праві оперативного управління. Майно Підприємства становлять необоротні та оборотні активи, основні засоби та грошові кошти, а також інші цінності, вартість яких відображається у самостійному балансі Підприємства.
Сільські, селищні, міські ради відповідно до статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності, зокрема, коштів місцевого бюджету.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.
Згідно з ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.
Частиною 4 статті 71 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що органи та посадові особи місцевого самоврядування мають право звертатися до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад, повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування.
Статтею 32 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, управління закладами освіти, охорони здоров`я, культури, фізкультури і спорту, оздоровчими закладами, які належать територіальним громадам або передані їм, молодіжними підлітковими закладами за місцем проживання, організація їх матеріально-технічного та фінансового забезпечення.
Доходи місцевих бюджетів, інші кошти, які перебувають у власності територіальних громад, є складовою частиною матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування (ст. 142 Конституції України, ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"), Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема на доходи місцевих бюджетів, інші кошти (ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").
Тобто, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. У статті 143 Конституції України зазначено, що місцеві органи самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки та збори відповідно до закону; утворюють, реорганізовують та ліквідують комунальні підприємства, організації, установи.
Відтак, завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності.
Отже, є правомірним визначення Любешівської селищної ради Позивачем у справі, як суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави, і в особі яких прокурор може звертатися до суду.
Поряд з цим, при наявності беззаперечних порушень інтересів територіальної громади вказаний орган місцевого самоврядування бездіє у спірних правовідносинах та не вживає дієвих заходів до усунення порушень вимог законодавства у сфері публічних закупівель. Листом від 02.02.2026 № 273/04-04/2-26 Любешівська селищна рада повідомила, що органом місцевого самоврядування заходи претензійно-позовного характеру за вказаним фактом не вживались, селищна рада не заперечує проти подання окружною прокуратурою позову в її інтересах.
За таких обставин підставою для реалізації прокурором представницьких функцій стала пасивна поведінка органу місцевого самоврядування як розпорядника бюджетних коштів, за рахунок яких здійснювалася оплата електричної енергії за спірним договором.
Щодо доводів скаржника про відсутність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в суді з огляду на рішення Конституційного Суду України № 6-р(II)/2025 у справі № 3-28/2024(59/24) суд звертає увагу на таке. 
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 03.12.2025 №6-р(II)/2025 у справі № 3-28/2024(59/24) за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Рейнір Бізнес Груп щодо відповідності Конституції України (конституційності) приписів абзацу першого частини третьої, абзаців першого, другого, третього частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (щодо представництва прокурором інтересів держави в суді):
1. Визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), абзаци перший, другий, третій частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами.
2. Визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
3. Окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність із 1 січня 2027 року.
4. Рішення Конституційного Суду України не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності.
Отже, приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність із 1 січня 2027 року, тобто до цієї дати положення ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" залишаються чинними у редакції, що діяла до винесення зазначеного рішення Конституційного Суду, та підлягають до застосування.
Крім цього, Рішення Конституційного Суду України не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності.
З огляду на наведене, оскільки правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді в цій справі виникли під час чинності окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, визнаних неконституційними, Рішення Конституційного Суду України на них не поширюється.
Щодо визнання недійсними додаткових угод колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є способом захисту цивільних прав та інтересів.
За приписами статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
При цьому якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).
Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
При цьому суд виходить з того, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Стаття 627 Цивільного кодексу України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).
Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).
Так, у абзаці 2 частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Правові та економічні засади закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначає Закон України "Про публічні закупівлі".
Метою вказаного Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
У статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" зазначено, що договір про закупівлю - це господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
Договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (частина 1 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі").
Закон України "Про публічні закупівлі" встановлює імперативну норму, згідно з якою зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватися виключно у випадках, визначених частиною 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", зокрема, за пунктом 2 частини п`ятої наведеної норми - у випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару.
Таким чином, Закон України "Про публічні закупівлі" встановлює імперативну норму, згідно з якою зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватися виключно у випадках, визначених п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі" та інших законодавчих актів України щодо здійснення оборонних та публічних закупівель на період дії правового режиму воєнного стану" від 16 серпня 2022 року Розділ X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про публічні закупівлі" доповнено пунктом 3-7 такого змісту:
3-7. На період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених цим Законом, визначаються Кабінетом Міністрів України із забезпеченням захищеності таких замовників від воєнних загроз.
Відповідно до пункту 3-7 розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про публічні закупівлі" Кабінет Міністрів України постановою від 12 жовтня 2022 року №1178 затвердив "Особливості здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для засновників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування".
Постанова №1178 набрала чинності 19.10.2022 та затверджені нею Особливості застосовуються до закупівель товарів, робіт та послуг, які були розпочаті після набрання нею чинності.
Відповідно до підпунктів 1, 2 пункту 19 постанови Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178 істотні умови договору про закупівлю, укладеного відповідно до пунктів 10 і 13 (крім підпунктів 13 та 15 пункту 13) цих особливостей, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:
1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;
2) погодження зміни ціни за одиницю товару в договорі про закупівлю у разі коливання ціни такого товару на ринку, що відбулося з моменту укладення договору про закупівлю або останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару. Зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на ринку (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринку) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю на момент його укладення.
Колегія суддів апеляційної інстанції звертається до правового висновку, який викладений у постанові Верховного Суду від 28.08.2024 у справі №918/694/23: "Так, посилання Скаржника на підпункт 2, підпункт 7 пункту 19 Особливостей не свідчать про зміну законодавства у відповідній категорії спору, оскільки: 1) постанова Кабінету Міністрів України є підзаконним нормативно-правовим актом; 2) їх зміст лише деталізує випадки для можливості зміни сторонами правочину ціни договору в порядку пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", та вони не встановлюють іншого алгоритму розрахунку процентного співвідношення ціноутворення передбаченого даною нормою".
Також у постанові Верховного Суду від 01.10.2024 у справі № 918/779/23 зазначено: "...постанова Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178 не передбачає внесення змін до Закону "Про публічні закупівлі", а лише встановлює певні особливості щодо процедури здійснення публічних закупівель під час дії воєнного стану. Отже, в будь якому випадку сторони мали керуватися обмеженнями, встановленими, зокрема, у пункті 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі"".
У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.04.26 у справі № 924/698/23 зазначено наступне:
"Крім того, об`єднана палата зауважує, що навіть норма підпункту 2 пункту 19 постанови КМУ № 1178 (у редакції постанови КМУ від 01.09.2025 № 1067, чинній із 04.09.2025), яка дійсно передбачає можливість неодноразового збільшення ціни за одиницю чітко визначеного товару (бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії) не більше ніж на 10 %, але не вище загального граничного рівня збільшення у 50 % від початкової ціни, встановленої у договорі про закупівлю, також не має зворотної дії у часі щодо спірних правовідносин, пов`язаних із укладенням 14.10.2022 і 14.11.2022 оспорюваних додаткових угод № 2 і № 3 відповідно".
Як вбачається з матеріалів справи, договір про постачання електричної енергії №37-25/76 укладено 26.12.2024, тобто в період дії правового режиму воєнного стану та після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2022 року №1178 "Про затвердження особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування", у зв`язку з чим спірні правовідносини підлягають регулюванню положеннями Закону України "Про публічні закупівлі" з урахуванням особливостей, визначених зазначеною постановою.
Разом з тим, з досліджених колегією суддів матеріалів справи вбачається, що укладення спірної додаткових угод обґрунтовувалося стороною відповідача 2 зміною складових ціни електричної енергії, зокрема коливанням її вартості на ринку, однак такі обставини самі по собі не звільняють сторони від обов`язку дотримання вимог законодавства щодо граничного розміру зміни ціни за одиницю товару та належного документального підтвердження відповідного коливання.
Пунктом 4.6.2 Договору встановлено, що керуючись положеннями п. 19 Особливостей та відповідно до Додатку № 3 до Договору, ціна за одиницю Товару може змінюватись Сторонами у разі збільшення ціни за одиницю Товару в разі коливання ціни такого товару на Ринках електроенергії, що відбулося з моменту укладення цього Договору або останнього внесення змін до Договору в частині зміни ціни за одиницю Товару. Зміна ціни за одиницю Товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на Ринках електроенергії (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на Ринках електроенергії) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в цьому Договорі на момент його укладення (визначена в п. 4.1 Договору). 
У разі коливання ціни закупівлі одиниці Товару на Ринках електроенергії заінтересована Сторона письмово звертається до іншої Сторони листом, в якому пропонує нову ціну закупівлі одиниці Товару з урахуванням коливання такої ціни на Ринках електроенергії порівняно із ціною закупівлі одиниці Товару, визначеною в п.1. Додатку 3 до цього Договору, але не більше ніж на відсоток коливання ціни Товару на Ринках електроенергії у бік збільшення. 
Заінтересована Сторона повинна надати інформацію, що підтверджує та обгрунтовує зміну ціни закупівлі одиниці Товару порівняно з відповідною ціною, встановленою у Додатку 2 до цього Договору. Інформація щодо коливання ціни закупівлі одиниці Товару на Ринках електроенергії надається у вигляді роздрукованих аналітичних матеріалів з електронної сторінки в мережі Інтернет Акціонерного товариства "Оператор ринку" (https://www.oree.com.ua), завірених підписом уповноваженої особи Сторони та є належним документальним підтвердженням коливання ціни на Ринках електроенергії. 
Пунктом 2.2 Додатку 3 до Договору визначено, що зміна істотних умов Договору у зв`язку зі зміною середньозважених цін на електроенергію на ринку "на добу наперед" (далі - РДН) здійснюється на вимогу однієї із Сторін на таких умовах: підставою для зміни умов цього Договору є показники середньозважених цін на РДН в ОЕС України за даними АТ "ОПЕРАТОР РИНКУ" на офіційному сайті https://www.oree.com.ua 
Уся інформація щодо торгів на РДН, зокрема, про ціни та обсяги купівліпродажу електричної енергії оприлюднюється АТ "ОПЕРАТОР РИНКУ" на офіційному сайті https://www.oree.com.ua . Відповідно, підставою для зміни ціни за одиницю електричної енергії є інформація щодо зміни середньозваженої ціни на РДН. 
Нова (змінена) ціна застосовується з першого числа розрахункового періоду (місяця), що слідує за базовим місяцем (базовий місяць - це місяць, який передує місяцю підняття ціни), якщо сторони не домовляться про інший строк. 
Відповідно до Додатку № 2 (Специфікації) до Договору, ціна електричної енергії як товару (нерегульована частина ціни) без ПДВ становить 5, 7 грн за 1 кВт/ год. В договорі про закупівлю електроенергії застосовуються регульовані державою тарифи на послуги з передачі.
Судом встановлено, що до вищевказаного договору сторонами укладено 3 додаткові угоди, одна з яких стосуються збільшення фактичної ціни (тарифу) на підставі постанови НКРЕКП 19.12.2024 № 2200 "Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії "НЕК "УКРЕНЕРГО" на 2025 рік" з одночасним зменшенням обсягу постачання, зокрема: 
1) Додатковою угодою № 1 від 09.01.2025 з 01.01.2025 підвищено ціну на електричну енергію з 7,474284 грн за кВт/год до 7,663476 грн за 1 кВт/год. Отже, ціна на товар за додатковою угодою № 1 збільшена на 2,5 % відповідно по первинної ціни, зазначеної у договорі. Вказану додаткову угоду укладено на підставі постанови НКРЕКП від 19.12.2024 № 2200 "Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії "НЕК "УКРЕНЕРГО" на 2025 рік". 
2) Додатковою угодою № 3 від 07.03.2025 з 01.03.2025 збільшено ціну електричної енергії за 1 кВт/год до 7,956468 грн або на 6,4 % у порівнянні з ціною, визначеною та погодженою сторонами у Договорі. Згідно специфікації ціни на електричну енергію, ціна за одиницю (структура ціни, з урахуванням величини регульованих тарифів та ПДВ становить 7,956478 грн/ кВт*год та включає: - ціну електричної енергії як товару (нерегульована частина ціни (без ПДВ) – 5,944160 грн/кВт*год; - величину регульованих тарифів (без ПДВ) – 0,68623 грн/кВт*год; - ПДВ – 1,326078 грн. 
3) Додатковою угодою № 5 від 03.11.2025 з 01.11.2025 збільшено ціну електричної енергії за 1 кВт/год до 8,346792 грн або на 11,7 % у порівнянні з ціною, визначеною та погодженою сторонами у Договорі. Згідно специфікації ціни на електричну енергію, ціна за одиницю (структура ціни, з урахуванням величини регульованих тарифів та ПДВ становить 8,346792 грн/ кВт*год та включає: - ціну електричної енергії як товару (нерегульована частина ціни (без ПДВ) – 6,26943 грн/кВт*год; - величину регульованих тарифів (без ПДВ) – 0,68623 грн/кВт*год; - ПДВ – 1,391132 грн. 
Суд звертає увагу, що ціна за електроенергію як товар, визначена у Договорі, становила 5,7 грн за 1 кВт/год. та до моменту укладення додаткової угоди № 3 від 07.03.2025 не змінювалась. 
За інформацією АТ "Оператор ринку" (вебсайт "www.oree.com.ua"), середньозважену ціну електричної енергії на РДН у грудні 2024 року (місяць, у якому укладено правочин) визначено у розмірі 5965,26 грн за 1 МВт/год, а ціни на такий товар, що сформувалися вже у послідуючі розрахункові періоди (у січні 2025 року і далі) становили: - у січні – 5817,56 грн за 1 МВт/год; - у лютому – 6042,08 грн за 1 МВт/год; - у березні – 5473,83 грн за 1 МВт/год; - у квітні – 4611,22 грн за 1 МВт/ год; - у травні – 4638,31 грн за 1 МВт/год; - у червні – 4783,04 грн за 1 МВт/ год; - у липні – 5247,4 грн за 1 МВт/год; - у серпні – 5420,05 грн за 1 МВт/год; - у вересні – 4352,68 грн за 1 МВт/год;- у жовтні – 6395,70 грн за 1 МВт/год.З наведеного вбачається, що лише у лютому 2025 року (в порівнянні з груднем 2024 року та січнем 2025 року) фіксувалося здорожчання вартості електричної енергії на РДН, яке не було значним/суттєвим (менше 4 відсотків).
Судом встановлено, що у листі-зверненні постачальника ТОВ "ТОЛК УКРАЇНА" від 28.02.2025 № 3-280225-65 про необхідність підняття ціни відсутні відомості щодо коливання ціни, які повинні підтверджувати, чому відповідне підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні запропонованій замовнику на тендері та/або чому виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним.
У вказаному листі-зверненні Постачальником лиш зазначено, що ("у зв`язку з підвищенням ціни електричної енергії за 1 кВт/год на ринку РДН за період з січня по лютий 2025 року на 3,86%" - дослівно з тексту листа). 
Тобто Постачальником не обґрунтовано неможливість виконання договору на попередніх умовах, а також не підтверджено причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним, збитковим 
Крім того, відповідно до даних ДП "Оператор ринку", середньозважена ціна купівлі-продажу електроенергії на майданчику РДН (ринок "на добу наперед") у торговій зоні ОЕС України на момент укладення Договору № 37-25/76 (грудень 2024 року) становила 5965,26 грн/МВт.год, а в лютому 2025 року (місяць, який передує укладенню додаткової угоди № 3) – 6042,08 грн/ МВт.год. 
Таким чином, з грудня 2024 року по лютий 2025 року ціна на електроенергію піднялась лише на 1,3 %. 
При цьому, за додатковою угодою № 3 від 07.03.2025 збільшено ціну електроенергії на 6,4 % у порівнянні з первісною ціною Договору та на 3,8 % у порівнянні з ціною, визначеною додатковою угодою № 1 від 09.01.2025, а ціну електричної енергії як товару – на 4,2 %, що є непропорційним коливанню ціни електричної енергії на ринку.
Укладення додаткової угоди № 3 до Договору щодо зміни ціни на товар за відсутності підстав для цього, визначених Законом спотворює результати торгів, нівелює економію, яку було отримано під час підписання договору та суперечить вимогам п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону, підп. 2 п. 19 Особливостей та п. 4.6.2 Договору, п. 2.2 Додатку 3 до Договору, згідно якого передбачено, що зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на Ринках електроенергії (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на Ринках електроенергії) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в цьому Договорі на момент його укладення (визначена в п. 4.1 Договору).
Підставою для укладення додаткової угоди № 3 від 07.03.2025 став лист постачальника ТОВ "ТОЛК УКРАЇНА" від 28.02.2025 № 3- 280225-65, до якого долучено інформацію з офіційного веб-сайту АТ "Оператор ринку" про середньозважені ціни електричної енергії за результатами торгів на ринках електричної енергії РДН та ВДР за січень та лютий 2025 року. 
Доводи скаржника щодо необхідності урахування погодженої методології згідно з умовами Договору не є обгрунтованими, оскільки ціна на електроенергію як товар додатковою угодою № 1 від 09.01.2025 не змінювалась, а тому порівнянню підлягали показники середньозваженої ціни на електроенергію на РДН за грудень 2024 року (місяць, у якому укладено правочин) та лютий 2025 року (місяць, що передував укладенню додаткової угоди №3). 
Отже, надані відповідачем 2 документи не є належними доказами, які підтверджують наявність коливання ціни електроенергії в порівняні з моментом укладення Договору та моментом звернення постачальника з пропозиціями внести зміни до Договору в частині зміни (збільшення) ціни на одиницю товару, а отже не містять належного обґрунтування для зміни істотних умов договору відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі" та Особливостей, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178. 
Таким чином, необхідність внесення зазначених змін до ціни договору не можна вважати обґрунтованою та такою, що підтверджена документально.
Крім цього, у період дії договору відбувалось і зменшення середньозваженої ціни електричної енергії, проте відповідач 2 додаткових угод щодо такої зміни ціни (у бік зменшення) з комунальним підприємством не укладав, хоча така можливість передбачена у п. 6 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та підп. 5 п. 19 Особливостей, затверджених постановою Уряду від 12.10.2022 №1178,
Отже, суд встановив, що укладення додаткової угоди № 3 до Договору щодо зміни ціни на товар за відсутності підстав для цього, визначених Законом спотворює результати торгів, нівелює економію, яку було отримано під час підписання договору та суперечить вимогам п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону, підп. 2 п. 19 Особливостей та п. 4.6.2 Договору, п. 2.2 Додатку 3 до Договору, згідно якого передбачено, що зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на Ринках електроенергії (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на Ринках електроенергії) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в цьому Договорі на момент його укладення (визначена в п. 4.1 Договору).
Тобто, відповідачами внесено зміни до правочину, укладеного за результатами процедури публічної закупівлі, наслідком чого допущено неефективне використання бюджетних коштів.
Додаткові угоди № 3 від 07.03.2025 та № 5 від 03.11.2025 застосовується до договірних правовідносин, які виникли до їх укладення (угоди діють із 01 березня та 01 листопада 2025 року відповідно). Зважаючи на наявні особливості функціонування ринку електричної енергії, зокрема відсутність у замовника можливості зберігати товар, наявні підстави вважати, що Товариство у вказаний період постачало, а Замовник приймав і споживав електроенергію. 
Товар (електроенергія), поставлений товариством для потреб замовника до 07.03.2025 та 03.11.2025, був не тільки прийнятий останнім у власність, а й спожитий.
Укладення сторонами додаткової угоди № 3 від 07.03.2025 щодо внесення змін до Договору № 37-25/76 з приводу збільшення ціни за одиницю товару, відбулось із порушеннями вимог чинного законодавства України у сфері публічних закупівель, зокрема у зв`язку із: 1) недоведенням постачальником при ініціюванні питання про зміну ціни товару (у бік збільшення) істотної зміни обставин у порядку ст. 652 ЦК України (ст. 652 ЦК України, п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону, підп. 2 п. 19 Особливостей); 2) недотриманням вимог щодо пропорційного збільшення договірної ціни на товар (зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на ринку (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринку) за умови документального підтвердження такого коливання (п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону, підп. 2 п. 19 Особливостей); 3) зміною ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця (ч. 3 ст. 632 ЦК України).
Колегія суддів враховує правову позицію, викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 922/2321/22 та від 21 листопада 2025 року у справі №920/19/24, відповідно до яких визначене законодавцем відсоткове значення обмеження зміни ціни за договором про закупівлю, встановлене пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", є граничним (пороговим) та підлягає застосуванню у сукупності при всіх послідовних змінах до договору, а не окремо до кожного випадку внесення змін.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що сукупне значення збільшення ціни за одиницю товару при внесенні послідовних змін до договору про закупівлю не може перевищувати 10 % ціни, визначеної сторонами в договорі, а відповідні зміни не повинні бути спрямовані на обхід установлених законом обмежень.
При цьому інше тлумачення зазначеної норми, яке передбачає можливість кожного разу збільшувати ціну до 10 %, фактично допускаючи її необмежене зростання, нівелює мету законодавчого регулювання публічних закупівель, створює умови для маніпулювання результатами торгів, усунення конкуренції та подальшого підвищення ціни після укладення договору.
Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що такий підхід призводить до спотворення результатів процедури закупівлі, втрати економії бюджетних коштів, отриманої за результатами торгів, та суперечить принципам здійснення публічних закупівель, визначеним преамбулою та статтею 5 Закону України "Про публічні закупівлі".
З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що запровадження протилежного підходу щодо можливості неодноразового збільшення ціни товару на 10 % при кожному внесенні змін до договору фактично означало б зміну змісту законодавчої норми, що є неприпустимим та порушує принцип правової визначеності.
При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.
Водночас, на підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.
Законом № 922-VIII не передбачено форму / вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2025 у справі № 916/747/24).
Спеціальним законодавством у сфері публічних закупівель також не визначено і певний орган чи особу, яку законодавець наділив би повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку.
Під час визначення щодо доказів на підтвердження коливання ціни товару на ринку слід виходити як з аналізу норм чинного законодавства щодо повноважень та функцій суб`єктів надання такої інформації (наприклад, до цих суб`єктів можна віднести, Державну службу статистики України, на яку постановою КМУ від 10.09.2014 № 442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; державне підприємство "Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків", яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові / товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; ТПП України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації, тощо), так і положень щодо доказів, які закріплені у главі 5 розділу І ГПК України.
Таким чином, з-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України, тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. Втім суд у порядку статті 86 ГПК України досліджує та оцінює їх за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.09.2023 у справі №926/3244/22).
Крім цього, суд зазначає, що внаслідок укладення додаткової угоди № 5 від 03.11.2025 перевищено встановлений п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України !Про публічні закупівлі" ліміт підвищення ціни електричної енергії не більш як на 10 %, зокрема, ціну електроенергії підвищено на 11,7 % у порівнянні з первісною договірною ціною.
Оспорювані правочини (додаткові угоди від 07.03.2025 та 03.11.2025) було укладено всупереч вимог закону (п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону, підп. 1 п. 19 Особливостей), через що відбулося неправомірне зменшення обсягів закупівлі, які є істотними умовами договору про постачання електроенергії споживачу від 26.12.2024 №37- 25/76, не з підстав, визначених законодавцем, – зменшення фактичного обсягу видатків замовника, а саме у зв`язку із безпідставним збільшенням ціни за товар (електроенергію).
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що додаткові угоди № 3 від 07.03.2025 та № 5 від 03.11.2025 щодо збільшення ціни за одиницю товару підлягають визнанню недійсними на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. 632, ст. 652 ЦК України, п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", підп. 2 п. 19 Особливостей, оскільки ці правочини призвели до безпідставного збільшення ціни за одиницю товару із 7,474284 грн до 8,346792 грн за 1 кВт/год електричної енергії.
Також судом першої інстанції правомірно враховано, що підвищення ціни за додатковими угодами № 3 та № 5 не відповідає критерію пропорційності до фактичного коливання ціни електричної енергії на ринку.
Зокрема, відповідно до даних ДП "Оператор ринку", середньозважена ціна електричної енергії на ринку "на добу наперед" у грудні 2024 року становила 5965,26 грн/МВт·год, тоді як у лютому 2025 року 6042,08 грн/МВт·год, тобто зросла лише на 1,3 %.
Ціна на електроенергію як товар додатковою угодою № 1 від 09.01.2025 не змінювалась, а тому порівнянню підлягали показники середньозваженої ціни на електроенергію на РДН за грудень 2024 року (місяць, у якому укладено правочин) та лютий 2025 року (місяць, що передував укладенню додаткової угоди № 3).
За додатковою угодою № 3 від 07.03.2025 збільшено ціну електроенергії на 6,4 % у порівнянні з первісною ціною Договору та на 3,8 % у порівнянні з ціною, визначеною додатковою угодою № 1 від 09.01.2025, а ціну електричної енергії як товару на 4,2 %.
Пунктом 4.6.2 Договору, яким встановлено, що керуючись положеннями п. 19 Особливостей та відповідно до Додатку № 3 до Договору, ціна за одиницю Товару може змінюватись Сторонами у разі збільшення ціни за одиницю Товару в разі коливання ціни такого товару на Ринках електроенергії, що відбулося з моменту укладення цього Договору або останнього внесення змін до Договору в частині зміни ціни за одиницю Товару. Ціна за електроенергію як товар, визначена у Договорі, становила 5,7 грн за 1 кВт/год. та до моменту укладення додаткової угоди № 3 від 07.03.2025 не змінювалась.
Таким чином, надані відповідачем 2 відомості не підтверджують саме такого рівня зростання ціни, а отже не є належним та достатнім обґрунтуванням для зміни істотних умов договору.
Крім того, відповідачем не доведено наявності істотної зміни обставин у розумінні статті 652 Цивільного кодексу України. Подані ним документи не містять жодних відомостей щодо неможливості виконання договору за первісною ціною або виникнення для постачальника очевидної збитковості виконання зобов`язань. Сам по собі факт незначного коливання ціни на ринку не свідчить про істотність зміни обставин.
У листі-зверненні від 28.02.2025 № 3-280225-65 Постачальник не обґрунтовував неможливість виконання договору на попередніх умовах, а також причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним, збитковим («у зв`язку з підвищенням ціни електричної енергії за 1 кВт/год на ринку РДН за період з січня по лютий 2025 року на 3,86%» - дослівно з тексту листа).
З наведеного вбачається, що посилання відповідача на погодження сторонами у договорі можливості зміни ціни у разі коливання понад 1 % не може бути прийняте судом, оскільки договірні положення не можуть підміняти імперативні приписи закону.
Суд також враховує, що у період дії договору мало місце як зростання, так і зниження ринкових цін на електроенергію. Проте відповідач 2 ініціював виключно підвищення ціни та не вживав заходів щодо її зменшення у періоди зниження ринкової вартості, що свідчить про вибіркове та недобросовісне використання механізму зміни ціни виключно у власних інтересах та суперечить принципам справедливості і добросовісності.
Внаслідок укладення додаткової угоди № 5 від 03.11.2025 перевищено встановлений п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" ліміт підвищення ціни електричної енергії не більш як на 10 %, зокрема, ціну електроенергії підвищено на 11,7 % у порівнянні з первісною договірною ціною.
Безпідставними є також посилання відповідача на те, що зміна ціни не призвела до збільшення загальної суми договору, оскільки закон обмежує саме зміну ціни за одиницю товару, а не лише загальну вартість договору.
Також суд першої інстанції правомірно відхилив доводи відповідача щодо правомірності ретроспективного застосування додаткових угод.
Матеріалами справи підтверджується, що електрична енергія у відповідні періоди була фактично поставлена, прийнята та спожита замовником до моменту укладення додаткових угод. Відтак поширення дії зміненої ціни на вже виконані зобов`язання суперечить частині третій статті 632 Цивільного кодексу України, яка прямо забороняє зміну ціни після виконання договору.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 та від 28.05.2024 у справі № 915/75/23.
Таким чином, недотримання сторонами вимог пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та збільшення ціни електричної енергії додатковими угодами № 3 від 07.03.2025 та № 5 від 03.11.2025 понад встановлений законом граничний рівень є порушенням імперативних вимог спеціального законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а відтак позовні вимоги про визнання зазначеної додаткової угоди недійсною є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо вимог про стягнення 83 608,78 грн колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Судом встановлено, що відповідно до підписаних сторонами актів приймання-передачі обсягу реалізованої електричної енергії за строк дії договору ТОВ "ТОЛК УКРАЇНА" поставило КП "Любешівська багатопрофільна лікарня" Любешівської селищної ради 264 330 кВт год. 
КП "Любешівська багатопрофільна лікарня" проведено оплату поставленої ТОВ "Волиньелектрозбут" електроенергії на загальну суму 2 109 295,39 грн.
Згідно актів приймання-передачі обсягу реалізованої електричної енергії: 1) фактично сплачена сума - 2 109 295,39 грн 2) сума, яка мала б бути сплачена без підвищення ціни договору: 264 330 кВт год 7,663476 грн/кВт= 2 025 686,61 грн 3) сума надмірно сплачених коштів становить: 2 109 295,39 грн – 2 025 686,61 грн = 83 608,78 грн.
Грошові кошти в сумі 83 608,78 грн є такими, що були безпідставно одержані відповідачем-2, підстава їх набуття відпала, а відтак останній зобов`язаний їх повернути до Любешівській селищній раді, у відповідності до приписів ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 1212 ЦК України.
Отже, різниця у сумі 83 608,78 грн є грошовими коштами, безпідставно набутими відповідачем 2, оскільки правова підстава їх отримання відпала у зв`язку з визнанням недійсними додаткових угод № 3 від 07.03.2025 та № 5 від 03.11.2025, а тому вказані кошти підлягають поверненню на підставі статей 216, 1212 Цивільного кодексу України
За результатами розгляду справи та з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, судом встановлено, що оспорювані додаткові угоди № 3 від 07.03.2025 та № 5 від 03.11.2025 укладено з порушенням законодавства, а відтак суд вважає обґрунтованими та правомірними позовні вимоги прокурора про визнання недійсними таких додаткових угод.
Крім того, судом встановлено, що внаслідок неправомірного збільшення ціни на електричну енергію шляхом укладання оспорюваних додаткових угод з порушенням законодавства мала місце переплата коштів в розмірі 83 608,78 грн, а відтак вимоги прокурора про стягнення з відповідача 2 зазначених коштів також визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.
В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин, рішення Господарського суду Волинської області від 24.03.2026 у справі №903/135/26 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОЛК УКРАЇНА" - без задоволення.
Судові витрати апеляційний суд розподіляє з урахуванням положень ст.ст. 123, 129 ГПК України та покладає на скаржника.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОЛК УКРАЇНА" на рішення Господарського суду Волинської області від 24.03.2026 у справі №903/135/26 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 24.03.2026 у справі №903/135/26 - без змін.
2. Справу №903/135/26 повернути до Господарського суду Волинської області.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "04" червня 2026 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю. 

Суддя   Крейбух О.Г. 

Суддя   Розізнана І.В.