Справа № 308/12085/25
2/308/353/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 травня 2026 року       місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:
головуючого судді - Зарева Н.І., за участю:
секретаря судового засідання - Віраг Е.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою:
Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС», код ЄДРПОУ 42986956, адреса: офіс 2005, будинок 19, Харківське шоссе, місто Київ, до
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,
про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
У провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 00-9913261 від 19.10.2023 у розмірі 18625,00 грн та судових витрат.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачка уклала даний кредитний договір з ТОВ «Качай гроші», та всупереч умовам договору взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконувала, у зв`язку з чим допустила заборгованість у вищевказаному розмірі. Позивач у встановленому законом порядку отримав право вимоги за договором, а тому має право на повернення даної заборгованості від відповідачки. 
31 жовтня 2025 року відповідачка подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову. Доводи відзиву на позовну заяву зводяться до того, що укладення 22.01.2024 позивачем договорів факторингу спочатку з первісним кредитором ТОВ «Качай гроші», а потім з ТОВ «Макс кредит» до моменту закінчення строку дії кредитного договору відповідачки (тобто до 16 лютого 2024 року) не підтверджує належним чином перехід права вимоги до відповідачки. 
Разом з тим у відзиві відповідачка зазначає, що матеріали справи не містять належним та допустимих доказів того, що первісний кредитор повідомив її про відступлення права вимоги до неї іншому кредитору, а на її адресу таке повідомлення теж не надходило. У зв`язку з цим, відповідно до ч. 2 ст. 517 ЦПК України вона має право не виконувати свого обов`язку новому кредитору до надання доказів підтвердження відступлення права вимоги.
Відповідачка зазначає, що ніяких ділових контактів з ТОВ «Качай гроші» раніше не підтримувала і не підтримує, кредитний договір № 00-9913261 з ним не укладала. Пояснила, що влітку 2023 року загубила мобільний телефон, на якому були встановлені за стосунки «Дія» та «Ощадбанк» та записані паролі до них, а також була встановлена сім-картка мобільного оператора з номером 0952249169. Заяву про втрату мобільного телефону в поліції від неї не прийняли, покликаючись на втрату мобільного телефону, а не його крадіжку. Зауважує, що доказів на підтвердження того, що саме відповідачка, а не хтось інший з її мобільного телефону оформив кредит та уклав кредитний договір позивач не надав, а твердження позивача про те, що ідентифікація за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора підтверджує саме її особу є хибним.
У судове засідання представник позивача не з`явився, однак у позовній заяві зазначив, що у разі неявки представника позивача у судове засідання просить провести розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. 
Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, причини неявки не повідомила, заяв про розгляд справи у ї відсутності не подала..
Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.
Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач (його представник), згідно вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, у зв`язку з чим суд розглянув справу у його відсутності.
Дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив таке.
19 жовтня 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Качай гроші» та ОСОБА_1 уклали договір кредитної лінії № 00-9913261 від 19.10.2023, згідно з умовами якого кредитодавець надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки передбачені договором. Сума кредитного ліміту – 5000,00 гривень. Тип кредиту – кредитна лінія. Строк кредитної лінії – 160 календарних днів. Позичальник зобов`язується повернути кредит кредитодавцю 16 лютого 2024 року. Тип процентної ставки – фіксована. Стандартна процентна ставка 2,50 % від суми кредиту, знижена процента ставка – 0,5 % від суми кредиту. Сума 5000,00 грн перераховується кредитодавцем на рахунок позичальника за реквізитами електронного платіжного засобу платіжної картки № НОМЕР_2 . Даний договір підписаний сторонами в електронному вигляді. Одноразовий ідентифікатор, за допомогою якого відповідач підписав договір – 8031Z від 19/10/2023. 
Згідно з випискою з особового рахунка за кредитним договором № 00-9913261 заборгованість за даним договором, станом на 19.12.2024 складає 18625,00 грн, з яких 5250,00 грн прострочена заборгованість за сумою кредиту, 13375,00 грн прострочена заборгованість за процентами.
Окрім цього, позивач долучив до позовної заяви правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту Товариством з обмеженою відповідальністю «Качай гроші», затверджені наказом директора товариства № 1-8/10 від 28.06.2023, паспорт споживчого кредиту, довідки про ідентифікацію клієнта ОСОБА_1 , довідку про трансакцію з реєстром, детальні розрахунки заборгованості. 
22 січня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МАКС КРЕДИТ» (фактор) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Качай гроші» уклали договір факторингу № 22-01/2024, згідно з умовами якого Клієнт зобов`язувався відступити факторові права вимоги за укладеними кредитними договорами, згідно з реєстром боржників, в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення Прав Вимоги, а фактор зобов`язувався їх прийняти та передати (сплатити) Клієнту Суму фінансування в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. Окрім цього сторони підписали акт прийому-передачі Реєстру Боржників до даного Договору від 22.01.2024. 
16 серпня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МАКС КРЕДИТ» (фактор) та Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ЕЙС» уклали договір факторингу № 16082024-МК/ЕЙС, згідно з умовами якого Клієнт зобов`язувався відступити факторові права вимоги за укладеними кредитними договорами, згідно з реєстром боржників, в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення Прав Вимоги, а фактор зобов`язувався їх прийняти та передати (сплатити) Клієнту Суму фінансування в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. Окрім цього сторони підписали акт прийому-передачі Реєстру Боржників до даного Договору від 16.08.2024. 
У витязі з Реєстру боржників за кредитним договорами, укладеними між боржниками та ТОВ «Макс Кредит» до Договору факторингу № 16082024-МК/ЕЙС від 16 серпня 2024 року, зазначені відомості щодо боржника ОСОБА_1 , номеру кредитного договору, залишок заборгованості, кількість днів прострочення. 
На виконання ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 січня 2026 року про витребування доказів, АТ «ОЩАДБАНК» надав суду виписку по рахунку № НОМЕР_3 , який відкритий на ім`я ОСОБА_1 та обслуговується за допомогою банківської платіжної картки № НОМЕР_4 та платіжну інструкцію, якими підтверджується зарахування грошових коштів в сумі 5000,00 грн на даний рахунок за період 19.10.2023– 24.10.2023.
Оцінивши належним чином досліджені у ході судового розгляду справи докази у їх сукупності, суд дійшов таких висновків.
Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
За змістом ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до вимог ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
При цьому, в ч. 1 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно з ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За ч. 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті ч.12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» ч.3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Як регламентовано ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Зі змісту ст. ст. 526, 530 ЦК України вбачається, що зобов`язання повинно виконуватися відповідно до умов договору у встановлені строки.
Згідно з ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Як випливає зі змісту ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
У справі, що розглядається предметом позову є заборгованість відповідачки перед позивачем за кредитним договором № 00-9913261 від 19.10.2023, станом на 19.12.2024, у розмірі 18625,00 грн, укладеного між первісним кредитором ТОВ «Качай гроші» та відповідачкою (боржником) – ОСОБА_1 .
З розрахунку заборгованості, долученому позивачем, вбачається, що дана заборгованість складається з простроченої заборгованості по сумі кредиту в розмірі 5000, 00 грн, простроченої заборгованості по процентам у розмірі 13375,00 грн, заборгованості за комісією у розмірі 250,00 гривень. 
22 січня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МАКС КРЕДИТ» (фактор) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Качай гроші» уклали договір факторингу № 22-01/2024, згідно з умовами якого Клієнт зобов`язувався відступити факторові права вимоги за укладеними кредитними договорами, згідно з реєстром боржників, в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення Прав Вимоги, а фактор зобов`язувався їх прийняти та передати (сплатити) Клієнту Суму фінансування в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. Окрім цього сторони підписали акт прийому-передачі Реєстру Боржників до даного Договору від 22.01.2024. 
16 серпня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МАКС КРЕДИТ» (фактор) та Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ЕЙС» уклали договір факторингу № 16082024-МК/ЕЙС, згідно з умовами якого Клієнт зобов`язувався відступити факторові права вимоги за укладеними кредитними договорами, згідно з реєстром боржників, в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення Прав Вимоги, а фактор зобов`язувався їх прийняти та передати (сплатити) Клієнту Суму фінансування в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. Окрім цього сторони підписали акт прийому-передачі Реєстру Боржників до даного Договору від 16.08.2024. 
У витязі з Реєстру боржників за кредитним договорами, укладеними між боржниками та ТОВ «Макс Кредит» до Договору факторингу № 16082024-МК/ЕЙС від 16 серпня 2024 року, зазначені відомості щодо боржника ОСОБА_1 , номеру кредитного договору, залишок заборгованості, кількість днів прострочення. 
На підтвердження переходу права вимоги від первісного кредитора до позивача також надано лист ТОВ «МАКС КРЕДИТ» № 7552 від 25.11.2024.
Таким чином, перехід права вимоги до позивача від первісного кредитора також підтверджується дослідженими доказами.
Суд критично оцінює доводи відповідачки про те, що договір факторингу був укладений до закінчення кінцевого строку сплати суми кредиту за договором та те, що його укладення свідчить про передчасну констатацію наявності боргу та факту можливої передачі вимоги щодо такого боргу від первісного кредитора позивачу.
Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Щодо доводів представника відповідача про відсутність доказів на підтвердження повідомлення відповідача про відступлення права вимоги до нього іншому кредитору суд зазначає таке.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно із статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Відповідно до статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.
Однак, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979ц15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку щодо погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.
Суд бере до уваги доводи відповідачки щодо неспівмірності нарахованих відсотків тілу кредиту.
Так, згідно з статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року за єдиним унікальним номером 496/3134/19, зазначено, що: «31.14. 10.06.2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст ст. 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування»
Відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. 
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. 
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». 
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, -щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності)за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. 
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. 
У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.».
Приписами ч. 4 ст. 42 Конституції України визначено, що участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. 
До того ж, як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). 
Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення (Рішення Конституційного суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013). У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами.
Вочевидь, що між сторонами (з урахуванням правонаступництва позивача на підставі договору факторингу) було досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитного договору № 00-9931261 від 19.10.2023 даний правочини, в силу відсутності доказів на підтвердження його нікчемності чи визнання його недійсним у встановленому порядку, створює презумпцію його правомірності, у зв`язку з чим вказаний договір споживчого кредиту є обов`язковими для виконання, а зобов`язання за ним мають виконуватися належним чином відповідно до закону та їх умов, натомість відповідач не виконав зобов`язань за вказаним договором, допущену заборгованість за кредитним договором ним у встановленому порядку не погашено.
В той же час, відповідачкою так і не було подано до суду жодних розрахунків, котрі б спростовували правильність розрахунків заборгованості, долучених до матеріалів справи позивачем, а за висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11 липня 2018 року за єдиним унікальним номером судової справи 753/7883/15, доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості (в даному випадку - заборгованості за нарахованими процентами) є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку, оскільки спростування доказів позивача є процесуальним обов`язком саме відповідача (а не суду).
Так, судом встановлено, що заборгованість відповідачки за кредитом (основною сумою боргу) становить за договором кредиту № 00-9913261 від 19.10.2023 в розмірі 5000,00 грн, при цьому, заборгованість за відсотками позивач просить стягнути у розмірі 13375,00 грн, яка більш як у 2 разів перевищує розмір боргу.
Суд вважає, що нараховані позивачем (з урахуванням правонаступництва на підставі договору факторингу) суми по відсоткам за користування кредитом не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів. 
Крім того, передбачення в кредитних договорах такого високого розміру відсотків порушує принцип рівності сторін договору, учасником яких є відповідач як споживач, тим самим порушує його права споживача, тому вимога позивача про стягнення цієї суми заборгованості за відсотками, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим чинним ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, є несправедливо непомірним тягарем для відповідача та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем, а наявність в останнього як кредитора можливості стягувати з відповідача як споживача надмірні грошові суми відсотків, спотворює їх дійсне правове призначення як засобу розумного стимулювання відповідача як боржника виконувати основне грошове зобов`язання, при цьому суд висновує, що загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту, відтак, такі підлягають стягненню з відповідача, оскільки знайшли своє реальне відображення у договорі.
При цьому, суд вважає релевантним посилання на вказане вище рішення Конституційного Суду України при вирішенні питання про розмір відсотків за порушення відповідачем грошового зобов`язання, а тому, враховуючи наведене, при вирішенні питання щодо стягнення відсотків, суд, встановивши неспіврозмірність нарахованих відсотків невиконаному зобов`язанню відповідача, та враховуючи інтереси обох сторін, з огляду на необхідність беззаперечного дотримання принципів справедливості, добросовісності і розумності, вважає, що належить зменшити розмір відсотків до розміру, що складатиме 100% від суми заборгованості за тілом кредиту (основною сумою боргу). На переконання суду, саме такий розмір відсотків буде справедливим, забезпечить розумний баланс інтересів сторін та є адекватним у розрізі конкретних правовідносин, враховуючи знецінення валюти гривні та велику інфляцію в Україні.
Враховуючи наявність у відповідача, непогашеної заборгованості за кредитним договором № 00-9913261 від 19.10.2023, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача частково, а саме: стягнути заборгованість за договором у розмірі 10250,00 грн, з яких: 5000,00 грн заборгованість по тілу кредиту, 5000,00 грн заборгованість за відсотками, 250,00 грн заборгованість за комісією.
Суд критично оцінює доводи відповідачки про крадіжку її мобільного телефону та як наслідок можливого оформлення кредиту а її ім`я іншою особою, оскільки на підтвердження вказаних доводів позивачка не надала доказів того, що було відкрито кримінальне провадження за фактом крадіжки її мобільного телефону, що триває досудове розслідування, здійснюються відповідні слідчі розшукові дії.
Окрім цього, зважаючи на твердження відповідачки про можливе оформлення кредиту на її ім`я іншою особою, ОСОБА_1 не надала доказів того, що за її заявою було відкрито кримінальне провадження за фактом вчинення відносно неї шахрайських дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 та 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених ЦПК України.
Беручи до уваги висновок суду про часткове задоволення позовних вимог, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідачки також належить стягнути на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1333,13 гривень.
Щодо стягнення з відповідачки 7000,00 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, необхідно вказати на таке.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно зі ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з вимогами ст.ст. 137, 141 ЦПК України, на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до правової позиції, висловленої об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду в постанові від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19, підтвердженої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року в справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
На підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн позивачем надано: договір про надання правової допомоги № 2211/Е від 22 листопада 2024 року, акт прийому-передачі наданих послуг від 22.11.2024, протокол погодження вартості послуг до договору про надання правничої допомоги № 2211/Е від 22 листопада 2024 року та додаткову угоду № 18 до договору про надання правничої допомоги № 2211/Е від 22 листопада 2024 року.
Враховуючи те, що під час розгляду справи відповідачка не заявляла клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не надала обґрунтування неспівмірності даних витрат, суд дійшов висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню 7000,00 грн витрат на професійну правову допомогу.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 4, 7, 10, 49, 76, 79, 211, 228, 258, 259, 264, 265, 279, 280 - 282, 289, 354 ЦПК України, ст. ст. 549-551, 625, 651, 1049-1050, 1052, 1054 ЦК України, суд,-
УХВАЛИВ:
1. Позовну заяву задовольнити частково.
2. Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» суму заборгованості за кредитним договором № 00-9913261 від 19.10.2023, станом на 19.12.2024, в розмірі 10250,00 грн (десять тисяч двісті п`ятдесят грн 00 коп), з яких:
- 5000,00 грн – заборгованість за основним тілом кредиту;
- 5000,00 грн – заборгованість за відсотками;
- 250,00 грн – заборгованість за комісією.
3. Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» 1333,13 грн (одна тисяча триста тридцять три грн 13 коп) на відшкодування витрат по сплаті судового збору та 7000,00 грн (сім тисяч грн 00 коп) понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. 
4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя     Н.І. Зарева