Справа № 758/15737/25 
Категорія 71 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2026 року Подільський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді - Войтенко Т. В.,позивача - ОСОБА_1 ,
відповідачки - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в:

Позивач  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2  про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування позову позивач зазначав, що він ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та його дружина ОСОБА_3 має дочку ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
У позові зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_2 народилася донька (онука позивача) ОСОБА_4 , про що в книзі реєстрації актів про народження зроблено запис №2503 та видано свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 . В даному свідоцтві відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записані за її вказівкою.
Позивач зазначає, що фактично в онучки ОСОБА_4 є тільки мати ОСОБА_2 .
Починаючи з 2019 року і на момент подачі позову ОСОБА_2 офіційно перебуває у шлюбі з громадянином України ОСОБА_5 . У шлюбі подружжя має спільну дитину, якій 5 років. Проживають за адресою: АДРЕСА_1 .
Як зазначено у позовній заяві, через деякий час з моменту укладення шлюбу з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 перестала піклуватися про свою доньку ОСОБА_4 , її фізичний і духовний розвиток. Станом на день подачі позову відповідачка не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства».
Починаючи з березня 2024 року ОСОБА_4 проживає зі ОСОБА_1 та його сім`єю. Все піклування за онучкою ОСОБА_6 повністю лежить на позивачі та його сім`ї. До сім`ї позивача входять ОСОБА_3 (баба ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ) та спільна донька позивача та його дружини - ОСОБА_8 , 2012 р.н..
Станом на момент подачі позову ОСОБА_7 навчається у новій школі - ліцей №19 «ЮНІТІ». З моменту переведення до нової школи відповідачка ні разу не відвідувала школу і не цікавилася успіхами дитини. Коли ОСОБА_7 проживала з матір`ю ОСОБА_2 , дитина навчалася в іншій школі, де мала велику кількість пропущених днів без поважних причин.
Позивач зазначає, що відколи онука проживає з ним та його сім`єю, відвідуванням ОСОБА_7 медичних закладів займається ОСОБА_1 або його дружина ОСОБА_3 . Мати ОСОБА_7 - ОСОБА_2 не піклується про стан здоров`я дитини.
Позивач звертає увагу на справу № 758/644/24 від 19 квітня 2024 року, де 19 квітня 2024 року Подільський районний суд м. Києва розглянув матеріали справи УП ГУНП в місті Києві про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за порушення ч.1 ст. 173-2 КУпАП, а саме: вчинення домашнього насильства.
На скільки відомо позивачу, за адресою: АДРЕСА_1 , де проживала сім`я ОСОБА_9 , неодноразово викликалися поліція через постійні крики, плач дітей, а також вчинення домашнього насильства. Аналогічно відбувалося за адресою: АДРЕСА_2 , де проживала сім`я ОСОБА_9 .
Посилаючись на те, що мати самоусунулась від виховання та утримання ОСОБА_4 , свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню своєї дитини, навіть не цікавилася життям своєї доньки, не відвідує її у позивача вдома, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, у якому просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2  відносно її доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2025р. було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
У підготовче судове засідання відповідачка ОСОБА_2 05.11.2025 подала заяву про визнання позову, просила позбавити її батьківських прав відносно її дочки ОСОБА_7 .
Суд у підготовчому судовому засіданні ухвалив відмовити у прийнятті заяви про визнання позову, зважаючи на те, що такою заявою можуть порушуватися права дитини. Суд ухвалив з`ясувати дійсні обставини справи та встановити, чи не буде позбавлення батьківських прав порушувати інтереси дитини. 
15.01.2025 до суду надійшли Додаткові пояснення позивача, до яких позивач долучив докази виклику поліції за місцем проживання відповідачки, докази пропуску дитиною Софією уроків під час навчання у школі, до моменту, поки позивач не перевів дитину до нової шкоди. 
У судовому засіданні 24.04.2026 р. позивач ОСОБА_1  вимоги позовної підтримав. Пояснив, що дитина ОСОБА_7 проживає у сім`ї позивача з березня 2024 р. У ОСОБА_7 є тільки мама, відомості про батька записані зі слів матері. Дочка позивача - відповідачка ОСОБА_10 , маючи ОСОБА_7 , вийшла заміж у 2019 р. за ОСОБА_11 . У шлюбі у ОСОБА_10 народився син ОСОБА_12 . 
ОСОБА_13 з дитиною ОСОБА_7 та чоловіком ОСОБА_14 жили в квартирі свекрухи. ОСОБА_19 почала називати ОСОБА_14 татом. Однак, почалося насильство в сім`ї. Був випадок, коли позивачу ввечері подзвонила ОСОБА_7 і сказала, що мама свариться з татом. Тато вдарив маму. Це був 2022 рік. В цей час свекруха зі свекром були на дачі. 
Позивач пояснив, що він зі своєю дружиною як батьки ОСОБА_10 вирішили допомогти дочці. В цей час ОСОБА_14 проходив службу в ЗСУ. Позивач орендував дочці ОСОБА_10 квартиру. В цій квартирі почала проживати ОСОБА_10 з двома дітьми. Однак, ОСОБА_15 повернувся і почав жити в цій орендованій квартирі. Знову був випадок насильства в сім`ї. В 3 годині ночі подзвонила ОСОБА_7 . Це вже був воєнний час. Приїхати до дочки позивач не міг, оскільки була комендантська година. Тому позивач викликав поліцію. Поліцію викликали також і сусіди. Тоді поліція склала протоколи на обох - на ОСОБА_2 і ОСОБА_5 .
Після такого інциденту сім`я позивача забрала ОСОБА_7 на канікули до себе. Після канікул ОСОБА_7 відповідачка не забрала до себе. З того часу з березня 2024 року ОСОБА_7 проживає в сім`ї позивача. В цій сім`ї також виховується рідна дочка позивача ОСОБА_8 . Тепер ОСОБА_7 і ОСОБА_8 ходять в одну школу. Позивач перевів ОСОБА_7 з попередньої школи, оскільки ОСОБА_7 без контролю ОСОБА_10 в цій школі прогулювала багато уроків. 
На питання суду позивач повідомив, що має намір позбавити свою дочку батьківських прав відносно своєї онучки ОСОБА_7 , щоб оформити опіку над онукою. Має намір оформити майно на ОСОБА_7 , однак з проблемною мамою, яка самоусунулася від виховання дочки, побоюється щось робити. Стверджує, що ОСОБА_10 не утримує дитину ОСОБА_7 , не займається нею, за 2 роки бачила дитину на день народження ОСОБА_7 . 
Позивач ОСОБА_1 на запитання суду повідомив, що його дочка ОСОБА_8 називає його та дружину мамою і татом. ОСОБА_7 мамою називає відповідачку, позивача і його з дружиною називає по імені, не вживає «дідусь», «бабуся». Зі слів позивача, він розмовляв із ОСОБА_7 і розповідав про те, що має намір позбавити ОСОБА_10 батьківських прав, щоб оформити опіку над ОСОБА_7 , ОСОБА_7 не проти такого.
У судовому засіданні 24.04.2026 р. ОСОБА_2 повідомила, що коли народився  ОСОБА_12 , то її сім`я, в тому числі і ОСОБА_7 , проживали у свекрухи в квартирі. Потім у 2022 році почалися конфлікти на побутовому підґрунті. Тому тато винайняв сім`ї ОСОБА_10 квартиру. В цю квартиру переїхала ОСОБА_10 з двома дітьми, пізніше в цю квартиру переїхав проживати чоловік ОСОБА_15 . ОСОБА_7 і ОСОБА_12 добре ставилися один до одного, коли діти разом жили з мамою. Пізніше, коли ОСОБА_7 почала жити у бабусі і дідуся, ОСОБА_12 навіть просив подзвонити до ОСОБА_7 , щоб поспілкуватися. Але з часом перестав її згадувати. 
З матеріальним утриманням у 2022 році допомагали мама і тато. На той час ОСОБА_12 було 2 роки. На даний час тато квартиру не винаймає, відповідачка з чоловіком самостійно винаймають іншу квартиру. В цій квартирі живе відповідачка, її чоловік та син ОСОБА_12 . ОСОБА_7 проживає у бабусі з дідусем.
Відповідачка на запитання суду пояснила, що ОСОБА_7 виступає конфліктогеном для її чоловіка. Відповідачка повідомила, що зайняла позицію чоловіка, намагається зберегти сім`ю, тому ОСОБА_7 краще жити з позивачем. Зараз викликів поліції вже не має. Вважає, що її потрібно позбавити батьківських прав, щоб позивач мав юридичне право надавати Софії освіту, матеріально забезпечувати, надавати медичну допомогу.
На запитання суду відповідачка повідомила, що приїздила до ОСОБА_7 на день народження в листопаді 2025 р. в дитячий розважальний центр, там привітала дитину і поїхала. Більше дочку не бачила. 
Представник Служби у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився. Представник Служби просив розглядати справу без їхньої участі, покладатися на висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .
Заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві 26 листопада 2015р., матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є ОСОБА_16 . 
Відомості про батька малолітньої ОСОБА_16 внесені відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України.
Встановлено, що з березня 2024р. малолітня ОСОБА_16 проживає у своїх бабусі та дідуся - позивача по справі ОСОБА_1 . В цій сім`ї також проживає рідна дочка позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_17 , 2012 р.н. 
Відповідачка по справі ОСОБА_2 (мати малолітньої ОСОБА_7 ) проживає в місті Києві в орендованій квартирі у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , від якого подружжя має спільну дитину ОСОБА_12 .
Посилаючись на те, що відповідачка самоусунулася від виховання своєї дочки ОСОБА_7 , надала перевагу своєму новому шлюбу, чоловіку та спільній дитині ОСОБА_12 , не цікавиться життям ОСОБА_7 , бо усі обов`язки щодо виховання та надання освіти ОСОБА_7 виконують позивач зі своєю дружиною, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить позбавити батьківських прав свою дочку ОСОБА_18 відносно своєї онуки - ОСОБА_19 .
Вирішуючи питання про те, чи відповідатиме інтересам дитини позбавлення її матері батьківських прав та чи наявні виняткові обставини, які б свідчили про необхідність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , суд керується таким.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Нормою ст. 150 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
За нормою п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Як роз`яснено у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням («Савіни проти України», № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Вирішуючи питання про те, чи наявні виняткові обставини, які б свідчили про необхідність позбавлення матері ОСОБА_2 прав щодо дочки ОСОБА_7 та чи відповідатиме таке позбавлення інтересам дівчинки, суд встановив, що ОСОБА_7 впродовж 2 років проживає у своїх бабусі і дідуся (позивача по справі). При цьому, дитина почала проживати у дідуся не вимушено, коли приїхала на канікули в гості. В подальшому дівчинку не повернув дідусь до мами, оскільки вважав, що у нього дитині проживати краще. 
З часом ситуація посилилась, ОСОБА_7 почала звикати до проживання у дідуся і бабусі, в січні 2024 року дитину перевели навчатися до школи разом із ОСОБА_8 - дитиною дідуся. В цей час мама ОСОБА_7 почала втрачати психологічний зв`язок із дочкою, припинилося спілкування ОСОБА_7 з її молодшим братиком ОСОБА_12 . 
Фактично, суд вбачає у даній справі ситуацію, коли кожному з учасників стало «зручно», що ОСОБА_7 проживає у сім`ї позивача. При цьому, відповідачка прямою мовою повідомляє, що припинила спілкування з дитиною аби не конфліктувати з новим чоловіком. ОСОБА_7 в силу віку не здатна самостійно вирішувати питання місця свого проживання та навчання. За волею старших дитина опинилася в квартирі свого дідуся і в новій школі. 
На засіданні Опікунської ради ОСОБА_2 повідомила, що в неї та її теперішнього чоловіка немає до ОСОБА_7 батьківських почуттів та психоемоційного зв`язку з дитиною. ОСОБА_2 стверджувала, що дитині буде краще проживати в сім`ї дідуся ОСОБА_1 та бабусі ОСОБА_3 .
Будь-яких обставин, які б свідчили про вчинення насильства відносно дитини, про наявність конфліктів між матір`ю та дитиною в період, коли вони проживали разом, ні в судовому засіданні, ні на засіданні Органу опіки та піклування встановлено не було. 
Саме по собі усунення від спілкування з дитиною не свідчить про наявність виняткових обставин, які б давали суду підстави стверджувати про необхідність позбавлення матері батьківських прав відносно дитини. Проживання дитини в середовищі рідних, коли ОСОБА_2 має можливість в будь-який час відвідувати та спілкуватися зі своєю дитиною, приїздити до дитини, відвідувати її в розважальному центрі, свідчить про такий обраний тимчасовий спосіб проживання та виховання ОСОБА_7 дідусем та бабусею, втім, не свідчить про те, що наявні підстави судовим рішенням припинити материнські відносини між ОСОБА_20 та її дочкою ОСОБА_7 . 
Частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Водночас у частині 6 зазначеної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Отже, висновок та рішення органу опіки та піклування, є рекомендаційними та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини оскільки такий не порушує прав та обов`язків жодного з батьків.
При цьому правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав.
Надавши належну оцінку Висновку про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, суд вважає, що цей висновок не може бути прийнятий до уваги, як такий що є недостатньо обґрунтованим з огляду на те, що складений виключно з посиланням на позицію матері, яка не заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав. При цьому, позиція матері більшою мірою грунтується на тому, що її теперішній чоловік ОСОБА_15 не бажає спілкуватися з дитиною ОСОБА_7 . Втім, у правовідносинах батьківства та материнства позиція іншого з подружжя, хто не являється батьком дитини, не повинна мати вирішального значення при вирішенні долі дитини та її інтересів.
Сама по собі та обставина, що дідусь дитини має більше матеріальних можливостей забезпечувати онуку, не може бути підставою для позбавлення матері батьківських прав відносно її дитини.
Об`єктивна ситуація, яка наразі сталася з ОСОБА_2 , не свідчить про те, що мати проявляла винну поведінку по відношенню до дочки. Виклики поліції, на які посилається позивач на підтвердження неблагополучної обстановки, у якій проживала ОСОБА_7 , свідчить про наявність конфліктів між відповідачкою та її теперішнім чоловіком, втім ніяким чином не доводять те, що поліцію викликали у зв`язку з якимись неправомірними діями по відношенню до ОСОБА_7 .
Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про розрив кровних стосунків. Простої бездіяльності з боку матері може бути недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити одного з батьків батьківських прав. З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що їй краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього не завжди достатньо, щоб виправдати позбавлення батька всіх батьківських прав.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації ООН про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Незважаючи на несприйняття новим чоловіком ОСОБА_2 дівчинки ОСОБА_7 , відповідачка може забезпечити дитину любов`ю та турботою навіть тоді, коли дитина тимчасово проживає у дідуся і бабусі. Саме по собі усвідомлення дитиною того, що вона фактично не матиме матері, на переконання суду не відповідатиме інтересам дитини. Крім того, на переконання суду, у випадку позбавлення матері прав відносно дитини ОСОБА_7 , порушуватиметься баланс між інтересами дитини та матері, адже дитина опинилася у дідуся в тому числі у зв`язку з його активною поведінкою, яка більшою мірою спрямована не на збереження і покращення відносин між дитиною і мамою, а на її сепарацію.
Необґрунтоване та передчасне позбавлення батьківських прав, якими володіють батьки до досягнення дітьми повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з ними, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дітей.
Отже, судом не встановлено достатніх підстав для висновку щодо позбавлення відповідачки батьківських прав відносно ОСОБА_7 , тому задля можливості збереження правового зв`язку між матір`ю та дочкою, для забезпечення гармонійного розвитку дівчинки та становлення особистості, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову, надавши матері шанс виправити свою поведінку.
Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд 

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Подільська районна в місті Києві державна адміністрація про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Суддя Т.В.Войтенко