ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/12988/18 Головуючий суддя І інстанції Шишкін О. В.
Провадження № 22-ц/818/304/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року  м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 12 травня 2025 року, у цивільній справі № 638/12988/18, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю частки квартири, визнання частки у спільному майні подружжя, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру,
в с т а н о в и в :
05 вересня 2018  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю частки квартири, визнання частки у спільному майні подружжя.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що з відповідачем вона мешкала у зареєстрованому шлюбі з 06.03.1992 року по 25.10.2013 року. 
За час шлюбу подружжям 01.10.1999 року було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Фактично квартиру було придбано за 32040 грн., що в еквіваленті становило 7200 доларів США. Придбання квартири відбулось за наступні грошові кошти: за 14240 грн., що в еквіваленті становило 3200 доларів США, які були спільним сумісним майном подружжя; за 17800 грн., що в еквіваленті становило 4000 доларів США, які належали ОСОБА_2 особисто, та були передані її братом ОСОБА_3 . 
Тому, 5/9 (17800 грн.) часток квартири, які придбані за кошти, наданих позивачу ОСОБА_2 особисто її рідним братом, є її особистою приватною власністю. 4/9 (14240 грн.) часток квартири є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу між сторонами в рівних частках по 2/9 (7120 грн.) частки кожному. Таким чином, позивачка вважає, що розмір її частки складає 7/9 часток квартири (5/9 + 2/9). Згідно звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «Оцінка24» 27.07.2018 року, ринкова вартість спірної квартири становить 594 000,00 грн., тому вартість її частки складає 462 000,00 грн. Після розірвання шлюбу відповідач фактично визнав за нею право власності на квартиру, він пішов з житла, створив нову сім`ю та став проживати окрему у іншому приміщенні. Вона мешкає у спірній квартирі, частково сплачує комунальні послуги, виконувала поточний ремонт житла та обладнання. Просить позовні вимоги задовольнити. Проти зустрічного позову заперечує. 

14 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 був з позивачкою у зареєстрованому шлюбі з 06.03.1992 року по 25.10.2013 року. За час шлюбу подружжям 01.10.1999 року було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Але, він не згоден з обставинами придбання спірної квартири та визначеними частками у майні, зазначеними ОСОБА_2 у первинному позові, та такими, що не відповідають дійсності. 
Стверджує, що єдиним джерелом грошей, які були витрачено на придбання спірної квартири були гроші, отримані від продажу квартири його батьків, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Наполягає, що жодних грошових коштів у сумі 4000 доларів США, ані брат позивачки ОСОБА_3 , ані сама ОСОБА_2 , для придбання спірної квартири не надавали. Просить зустрічний позов задовольнити, визнати за ним право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 . Проти задоволення первинного позову заперечує.
Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 12 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю частки квартири, визнання частки у спільному майні подружжя - задоволено. 
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру – відмовлено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 5/9 часток квартири АДРЕСА_1 як особисту приватну власність.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/9 часток квартири АДРЕСА_1 як частку у спільному майні подружжя.
Стягнуто з ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (код НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 4620,00 грн. (чотири тисячі шістсот двадцять гривен 00 копійок).
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, позовні вимоги ОСОБА_1 за зустрічним позовом задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним, неаргументованим та таким, що не відповідає обставинам справи; судом не було належним чином проаналізовано надані сторонами докази, рішення винесено з численними порушеннями матеріального та процесуального права, не надано належної оцінки дослідженим в судовому засіданні доказам та показам свідків; суд при винесені рішення проявив упередженість та формалізм.
Вказав, що суд у рішенні посилався на положення Сімейного кодексу України, а саме на ст.ст. 60, 69,70 СК України, який було прийнято лише 10.01.2002р. та він набув чинності лише 01.01.2004р. - через майже п`ять років після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, хоча спірні взаємовідносини повинні були регулюватися та оцінюватися судом з застосуванням норм Кодекса про шлюб та сім`ю України який було затверджено 20.06.1969р. та він втратив чинність лише 01.01.2004 р. 
Зазначив, що судом не надано в рішенні жодної критичної оцінки та аналізу з приводу того, що Позивач спочатку надала суду одну розписку про отримання коштів від брата, а вже після початку підготовчого судового засідання іншу; не надано аналізу показань свідка ОСОБА_3 , який начебто з легкістю надав значну позику сестрі при сумнівних обставинах, без згоди та навіть інформованості інших членів родини про наявність такої позики взагалі та їх згоди на її можливе повернення. Свідком не були фактично підтверджені фінансові можливості для надання такої позики без конкретних строків та умов повернення, з урахуванням того, що розмір позики начебто фактично становив більше ніж 1/4 частину 2-х кімнатної квартири на АДРЕСА_4 .
Вказав, що суд визначив як встановлений та підтверджений доказами факт надання грошових коштів для придбання квартири 30.09.1999р. на підставі розписки начебто складеної між близькими родичами - за день до укладення договору купівлі-продажу спірної квартири.
Суд не надав належної оцінки сумнівним обставинам та твердженням Позивачки, що вони спочатку знайшли квартиру для придбання, на яку навіть не мали більше половину коштів, уклали з продавцем договір задатку 24.09.1999р., а не знайшовши ніде коштів в останній день зв`язалася з братом та поїхала за місто на автобусі, за дуже значними та начебто потрібними для родини грошовими коштами, без чоловіка привезла їх та віддала, не вважала за потрібне навіть бути присутньою при укладенні договору купівлі-продажу квартири, яка була дуже суттєвим придбанням для родини, та не вважала за потрібне письмово зафіксувати свій «значний» вклад в це придбання.
Зауважує, що свідок ОСОБА_4 пояснила, що поїхала з Позивачкою на її прохання до її брата за грошима на придбання житла, разом з нею залишилась ночувати 30.09.1999р. в будинку ОСОБА_3 та вранці 01.10.1999р. він їх привіз на АДРЕСА_5 . ОСОБА_4 підтвердила, що ОСОБА_3 з Відповідачем ОСОБА_1 01.10.1999р. жодним чином не спілкувались, грошові кошти, як вона вважала, були передані Позивачкою ОСОБА_1 в закритому пакеті, які він не відкривав та не перераховував.
Звертає увагу суду, що судом першої інстанції повністю проігноровані покази свідків Позивача:
- ОСОБА_5 , яка мешкала на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири разом з родиною Відповідача та стверджувала, що 30.09.1999р. напередодні укладення договору купівлі-продажу Позивачка нікуди не виїжджала, була в квартирі за адресом: АДРЕСА_6 разом з членами своєї сім`ї (донькою та Відповідачем), надавала пояснення стосовно обставин продажу квартири на АДРЕСА_7 де жила родина Позивача та Відповідача до придбання спірної квартири, умови розподілу та зберігання грошових коштів отриманих ОСОБА_1 та іншими від продажу дошлюбної квартири.
- ОСОБА_6 , який допомагав з переїздом, ремонтами квартир, супроводжував під час укладення угоди у нотаріуса.
- ОСОБА_7 , яка зберігала грошові кошти, отримані від продажу квартири по АДРЕСА_7 під час їх переїздів з квартири на квартиру та у якої напередодні придбання спірної квартири забирав кошти Відповідач.
Стверджує, що суд з незрозумілих причин помилково вважав, що ці обставини не мають значення для справи, як і те, що при будь-яких оцінках проведення розподілу коштів от продажу квартири ОСОБА_1 як власник отримав свою частку коштів від продажу за тиждень до укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, та це були єдині грошові кошти в сім`ї, які і пішли на купівлю нового житла. 
Жодного судження з цього приводу судом не надано та в розрахунки часток це не враховано. Жодним чином суд не проаналізував у рішенні майновий стан Сторін та свідка ОСОБА_3 на час придбання квартири, наявність підтверджених джерел доходу, які дали можливість сторонам придбати спірне житло, відсутність у Позивачки офіційного працевлаштування майже під час всього сімейного життя.
У письмовому відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.
Вона заперечила твердження апелянта щодо помилкового застосування судом першої інстанції норм Сімейного кодексу України, який набув чинності 01.01.2004 року - через п`ять років після укладення договору купівлі-продажу квартири, оскільки після придбання спірного майна право власності тривало при прийнятті нового акту цивільного законодавства, а тому на день виникнення спору регулюється саме ним. 
Звертає увагу, що договір купівлі-продажу спірної квартири не був оспорений та є чинний.
Зауважує, що у зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 письмово вказував, що в нього з його батьками були часті конфліктні ситуації тому, що вони були категорично проти проживання його родини в квартирі. Гроші, які були передані ОСОБА_8 продавцеві за договором купівлі-продажу квартири по вул. Клочківській належали йому особисто та були їм отримані за продаж належної йому квартири по АДРЕСА_7 . За її клопотанням суд першої інстанції витребував копію купівлі- продажу квартири АДРЕСА_8 від 24 вересня 1999 року. Згідно п.3 договору купівлі-продажу квартири апелянту належала на праві власності 1/7 частка. Квартира продана за 14 900 грн., які повністю одержані продавцями в відповідних частинах кожному. Таким чином, частка ОСОБА_1 склала 2 129 грн. Квартира по АДРЕСА_4 придбана за договором від 01 жовтня 1999 року за 10 500 грн. Таким чином, у ОСОБА_1 не було грошей для сплати за квартиру на Клочківській. 
Зазначає, що після витребування судом копії договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_7 ОСОБА_1 змінив позицію та почав стверджувати, що гроші надали йому його рідні. Але до цього він вказував, що з його батьками були часті конфліктні ситуації тому, що вони були категорично проти проживання його родини в квартирі. Вважає, що позиція ОСОБА_1 відносно виникнення коштів на придбання спірної квартири АДРЕСА_1 підлягає критичної оцінки, та не може бути покладена в основу судового рішення.
Зауважує, що у апеляційній скарзі апелянт вказує, що судом першої інстанції повністю проігноровані покази свідків з його боку: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 :
-свідок ОСОБА_5 є сестрою ОСОБА_1 та в суді пояснила, що гроші на придбання квартири по АДРЕСА_4 були надані ОСОБА_1 його батьками після продажу квартири по АДРЕСА_7 тому, що вони любили сина без будь яких умов, тобто подарували.
Разом з тим, вказує, що на підставі статті 244 Цивільного кодексу України (1963 рік) договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей — на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. На підставі частини 5 статті 719 Цивільного кодексу України (2003 рік) договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятидесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Апелянт не надав нотаріально посвідчений договір дарування валютних цінностей, тому з урахуванням частих конфліктних ситуацій апелянта з його батьками, показам свідка ОСОБА_5 необхідно надати критичну оцінку;
- свідок ОСОБА_6 допомагав з переїздом, ремонтами квартир, супроводжував під час укладення угоди у нотаріуса, але про походження коштів на придбання спірної квартири нічого не пояснив;
- свідок ОСОБА_7 пояснила, що зберігала гроші від продажу квартири по АДРЕСА_7 та кошти забрав у неї Відповідач. Однак свідок не вказала суму валюти, яку передали їй на зберігання, та не вказала яку суму забрав у неї апелянт, та з якою метою.
Таким чином, показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не є належними доказами по цій справі.
Щодо тверджень апелянта, що позивачка надала суду дві розписки. Перша розписка про позику була написана нею її брату ОСОБА_3 , а друга розписка була написана ОСОБА_3 - їй, де він відмовляється вимагати повернення боргу. Апелянт вказує, що ОСОБА_3 з легкістю зайняв їй валюту США, але таку поведінку пояснює той факт, що вони є рідними братом та сестрою. Отже, її письмова розписка про позику коштів від 30 вересня 1999 року від її брата для придбання квартири дійсна, відповідає вимогам ст. 1046, 1047 ЦК України, а тому є належним доказом.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, пояснення учасників справи, які з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції прийняв до уваги надану ОСОБА_2 на підтвердження права особистої власності на 5/9 часток спірної квартири оригінал розписки ОСОБА_3 від 30.09.1999 року про отримання позивачкою грошових коштів від свого брата у сумі 4000 доларів США з зобов`язанням повернення позики за першою вимогою. 
Суд також покликався на показання допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , які пояснили суду, що ОСОБА_2 , 30.09.1999 року отримавши від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 4000 доларів США, 01.10.1999 року передала їх ОСОБА_1 як частину суми для купівлі квартири АДРЕСА_1 . Суд відхилив показання інших свідків, які не надали свідчень щодо вищевказаного факту, та інших обставин справи в межах предмету спору. 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що доводи ОСОБА_1 стосовно того, що єдиним джерелом грошей, які були витрачено на придбання спірної квартири були гроші, отримані від продажу квартири його батьків, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , дослідженими судом доказами підтвердження не знайшли.
Суд апеляційної інстанції не повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Відповідно до статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Про те, що ст.  60 СК України встановлює презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, та що зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, тому числі в судовому порядку, а також про покладення тягара доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, на того з подружжя, хто її спростовує – зазначено у правових висновках, які були висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446св18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518св18, від 03 лютого 2021 року у справі № 645/2078/18, провадження № 61-15621св19, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, на які посилається заявниця у касаційній скарзі, та врахований судами при вирішенні справи.

Статтею 22 КпШС України (чинного на час придбання спірної квартири) також було передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КПШС України).
Вказані норми, що діяли на час придбання спірної квартири, узгоджуються з вказаними нормами чинного СК України, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки спір щодо поділу спільного майна подружжя виник під час його чинності. Тому колегія суддів погоджується з застосуванням судом норм цього Кодексу.
Так, зокрема, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України передбачено, що майно, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у спільному шлюбі з 06.03.1992 по 25.10.2013.
Під час шлюбу на підставі договору купівлі – продажу квартири від 01.10.1999 року, реєстраційний №1-1210, посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Коссе Л.М., сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом цього спору. Право власності на квартиру було зареєстровано у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на ім`я відповідача ОСОБА_1 01.10.1999 року за №13-39068.
Як було вказано вище, на вказану квартиру, яка була придбана у спільному шлюбі сторін поширюється презумпція належності її до спільного майна подружжя, незважаючи на те, що право власності на це майно було зареєстровано на відповідачем.
Той з подружжя, який з ним не згідним – має це довести належними і допустимим доказами у розумінні ст. 76 ЦПК України, в якій зазначено їх перелік. 

Як правильно встановлено, судом першої інстанції, спірна квартира була придбана в період перебування сторін у шлюбі, але суд всупереч вимог ст. 89 ЦПК України не надав оцінки, що згідно умов договору купівлі-продажу від 01.10.1999, вона була придбана не за 32040 грн., що в еквіваленті становило 7200 доларів США., а за 10 500 грн (а.с.6 т.1). Суд висновків про те, що вартість спірної квартири була саме 32040 грн., а не 10500 грн., як заначено у договорі, суд належними і допустимим доказами не обґрунтував, і такі докази відсутні у матеріалах справи.
Крім того, суд першої інстанції не з`ясував, що за змістом копії розписки, яку позивачка надала на підвердження отримання у дар від її брата грошової суми не вбачається, що вона зазначену в ній грошову суму отримала (а.с.7 т.1). За таких обставин не можна вважати доведеним і використання позивачкою цієї суми при придбанні спірної квартири.
Крім того, суд першої інстанції всупереч вимог ст. 89 ЦПК України не надав належної оцінки, що згідно до умов п 3 наявного у матеріалах справи копії нотарільно посвідченого договору купівлі- продажу квартири АДРЕСА_8 від 24 вересня 1999 року - відповідачу ОСОБА_1 належала на праві власності 1/7 частка. Вказана квартира була продана за 14 900 грн., які повністю одержані продавцями в відповідних частинах кожному співвласнику. Таким чином, вартість частки отриманої від продажу належної ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності квартири склала 2 129 грн. Спірну квартиру по  АДРЕСА_4 було придбано через день, за договором від 01 жовтня 1999 року за 10 500 грн. на ім`я ОСОБА_1 . Таким чином, у ОСОБА_1 реально були грошові кошти в сумі 2129 грн. на її придбання, тому виходячи з загальних принципів цивільного законодавства, добросовісність, розумність та справедливість, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦПК України, слід вважати доведеним, що вказану суму своїх коштів, отриманих від продажу належної йому 1/7 частки приватизованої до шлюбу квартири АДРЕСА_7 відповідач використав при придбанні у спільному шлюбі спірної квартири по АДРЕСА_4 . 
Тому частина спірної спільної квартири по АДРЕСА_4 на суму 2129 грн., що дорівнює 2129/10500 = 20/100 часток цієї спірної квартири, - належить відповідачу ОСОБА_10 на праві приватної особистої власності, решту цієї квартири слід поділити порівну, кожній зі сторін слід виділити по частини у праві спільної власності, що дорівнює по 40/100 часток кожній зі сторін.
Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження у матеріалах справи.
Таким чином, відповідно до наведених норма матреіального права та правовим висновків Верховного Суду позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю частки квартири, визнання частки у спільному майні подружжя, та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру - слід задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 20/100 частин квартири АДРЕСА_1 як особисту приватну власність.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 40/100 частин квартири АДРЕСА_1 як частку у спільному майні подружжя.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 40/100 частин квартири АДРЕСА_1 як частку у спільному майні подружжя.
В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_1 слід відмовити, за недоведеності заявлених підстав.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив своє рішення: при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи; за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до помилкового вирішення спору, колегія суддів відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасовує рішення суду та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені сторонами судові витрати підлягають паророзподілу, з урахуванням результатів апеляційного розгляду справи.
Керуючись ст.ст. 259, ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 –задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 12 травня 2025 року-скасувати.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю частки квартири, визнання частки у спільному майні подружжя, та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 20/100 часток квартири АДРЕСА_1 як особисту приватну власність.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 40/100 часток квартири АДРЕСА_1 як частку у спільному майні подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 40/100 часток квартири АДРЕСА_1 як частку у спільному майні подружжя.

В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити.

Перерозподілити судові витрати.

Стягнути з ОСОБА_2 (код НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 2205,5 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 10 червня 2026 року.

Головуючий       В.Б.Яцина

Судді колегії   Ю.М.Мальований

О.Ю.Тичкова