Постанова
Іменем України 

03 червня 2026 року
м. Київ

справа № 752/14828/23
провадження № 61-16299св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 

учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 , 
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) -    ОСОБА_2 , 
треті особи: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Гуревич Максим Геннадійович, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2025 року у складі судді Данілової Т. М., постанову Київського апеляційного суду від  18 листопада 2025 рокута додаткову постанову Київського апеляційного суду від 18 січня 2026 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г.В., Оніщука М.І., Шебуєвої В.А., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, про визначення місця проживання дитини. 
В обґрунтування позову посилався на те, що він проживав разом з   ОСОБА_2  однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 08 березня 2019 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син   ОСОБА_3 . 
Сімейне життя з відповідачкою не склалося, у звязку із чим вони почали проживати окремо.
Після припинення сімейних відносин дитина залишилась проживати разом із матір`ю, а він постійно відвідував сина та забезпечував його всім необхідним відповідно до вікових потреб. 
Розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 184 від 15 травня 2023 року було визначено порядок його зустрічей з сином наступним чином: щовівторка та щочетверга з 17:00 год до 21:00 год; щосуботи з 16:00 до 20:00 год.
Позивач вказує, що при відвідуванні дитини він почав помічати, що ОСОБА_2 зловживає спиртними напоями, що негативно відображається на виконанні нею своїх материнських обов`язків. 
При цьому бесіди з відповідачкою не надавали бажаного результату. 
Він неодноразово звертався до органу опіки та піклування з метою втручання у дану ситуацію. 
Неодноразово через поведінку відповідачки він викликав поліцію. 
Внаслідок вживання алкоголю відповідачка проходила стаціонарне лікування в медичному центрі «Адомед». 
З 25 червня 2023 року малолітній  ОСОБА_3 проживає разом з ним, оскільки  ОСОБА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, розпилила газовий балон, направляючи його на нього (позивача), натомість нашкодила дитині, яка знаходилась неподалік, у зв`язку з чим він з синомзвертався до лікарів. 
Вказує, що він має всі можливості для утримання та виховання дитини у належних умовах та здоровій атмосфері. 
В квартирі, де він проживає, є всі належні умови для проживаннясина. 
Також вінмає стабільний дохід, який дозволяє йому утримувати дитину на достатньому рівні, забезпечувати її всім необхідним для фізичного та духовного розвитку. 
Посилаючись на викладене,  ОСОБА_1 просив суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з ним.
У жовтні 2023 року  ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до   ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визначення місця проживання дитини. 
В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що вона з  ОСОБА_5 проживала разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 08 березня 2019 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Після припинення сімейних відносин у серпні 2022 року з причин аб`юзивної поведінки  ОСОБА_1 , що проявлялася у застосуванні до неї економічного, фізичного та психологічного насильства, вона разом із сином почала проживати за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач за зустрічним позовом залишився проживати за адресою:         АДРЕСА_2 . 
Після припинення спільного проживання вона жодним чином не перешкоджала ОСОБА_1 вихованню та спілкуванню із сином. 
24червня 2023 року між сторонами у справі відбувся скандал через пізнє повернення  ОСОБА_1 сина за адресою її постійного місця проживання, наслідком якого стало складення кількох протоколів про адміністративні правопорушення. 
25червня 2023 року   ОСОБА_1 забрав малолітнього сина та відвіз його за місцем свого проживання в с. Чайки. 
ОСОБА_2  вказує, що вона має достатній майновий стан, щоб утримувати дитину та забезпечувати гідний та належний рівень життя сина.
Пояснює, щоїй на праві власності належить квартира за адресою:  АДРЕСА_3 , яку передала в оренду. Також їй належать майнові права на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Посилаючись на викладене,  ОСОБА_2 просила суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з нею. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2025 року у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено.
Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 ,   ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з матір'ю  ОСОБА_2 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 саме разом з ним, а також того, що це відповідатиме найкращим інтересам дитини. Разом із цим, суд зазначив, що  ОСОБА_2 з народження дитини на регулярній основі піклується про здоров'я сина, його розвиток та самопочуття. Позивачказа зустрічним позовом створила безпечне та сприятливе середовище за своїм місцем проживання для виховання та догляду за дитиною. 
Приймаючи до уваги, що зберезня 2025 року малолітній   ОСОБА_3 знов постійно проживає разом з   ОСОБА_2 , урахувавши інтереси дитини, її вік, емоційний зв`язок із матір`ю, психологічний стан, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на його виховання і обов`язком батьків діяти в найкращих інтересах дитини, суд першої інстанції вважав, що місце проживання малолітнього ОСОБА_3 необхідно визначити разом з його матір`ю ОСОБА_2 .
Суд також звернув увагу на те, що визначення місця проживання дитини із матір`ю не впливає та не обмежує можливостей батька щодо участі у вихованні та фінансовому забезпеченні дитини.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням,    ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Гуревича М. Г. звернувся до суду з апеляційною скаргою. 
Короткий зміст постанов суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року апеляційну скаргу адвоката Гуревича М. Г., подану в інтересах ОСОБА_1 , залишено без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2025 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.
24 листопада 2025 року  ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Нікіпелової К. Є.подала до апеляційного суду заяву про ухвалення додаткового рішення усправі, в якій просила стягнути з  ОСОБА_1 на свою користь понесені в суді апеляційної інстанції витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 24 000 грн.
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 27 січня 2026 року заяву задоволено та стягнуто з     ОСОБА_1 на користь   ОСОБА_2 24 000 грн витрат на правову допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.
Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що вимоги заявника про відшкодування витрат на правничу допомогу є законними і обґрунтованими. При цьому, на думку апеляційного суду, заявлений представником ОСОБА_2 розмір витрат на правничу допомогу у сумі 24 000 грн є співмірним із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг. 
Узагальнені доводи касаційної скарги
У грудні 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року, сформована його представником - адвокатом Гуревичем М. Г. у системі «Електронний суд».

Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

На виконання вимог вказаної ухвали, унаданий судом строк,   ОСОБА_1 в особі представника Гуревича М. Г. через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду нову редакцію касаційної скарги, у якій просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2025 року та постанова Київського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, а також без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

04 березня 2026 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Гуревича М. Г. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2026 року.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати вказанесудове рішення і передати справу в частині вирішення заяви про ухвалення додаткового рішення суду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що додаткове судове рішення ухвалено судом апеляційної інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Доводи інших учасників справи
06 березня 2026 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Нікіпелової К. Є. звернулась до Верховного Суду з відзивом, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обгрунтованість. 

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2026 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

19 лютого 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 березня 2026 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою   ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Гуревич М. Г., на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2026 року.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи 
Встановлено, що   ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 є батьками    ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 04 лютого 2022 року, виданим Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 
ОСОБА_1 та   ОСОБА_2  не перебували у зареєстрованому шлюбі. 
ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , а фактично проживає за адресою:        АДРЕСА_2 . 
ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, займає посаду лікаря-хірурга у медичному закладі «Адоніс-лаб».
ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , а фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
З народження малолітній   ОСОБА_3  проживав разом з матір`ю     ОСОБА_2 . 
Розпорядженням № 184 від 15 травня 2023 року Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації визначено способи участі батьку ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , наступним чином: щовівторка та щочетверга з 17:00 год до 21:00 год; щосуботи з 16:00 год до 20:00 год. 
З 25 червня 2023 року малолітній    ОСОБА_3  почав проживати разом з батьком   ОСОБА_1 . 
З березня 2025 року малолітній    ОСОБА_3  знов почав проживати разом з матір`ю   ОСОБА_2 .
Відповідно до висновку виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, затвердженого рішенням № 255/3 від 24 квітня 2024 року, орган опіки та піклування на теперішній час вважає за доцільне залишити вирішення питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на розсуд суду. 
Згідно з Актом обстеження умов проживання дитини, складеного 24 жовтня 2023 року працівниками Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, за адресою: АДРЕСА_1 , для дитини створені належні умови, є куточок для гри, стілець для годування тощо. Зазначено, що основні потреби дитини мати задовольняє, продукти харчування наявні, а іграшки відповідають віку дитини. Мати ОСОБА_2 перебуває у декретній відпустці, отримує виплати на дитину у розмірі 860 грн на місяць, а також має дохід від оренди квартири у розмірі 20 000 грн. 
З акту оцінки потреб сім`ї/особи від 06 березня 2024 року, складеного працівниками Голосіївського районного в м. Києві центру соціальних служб, вбачається, що за ініціативою матері дитини ОСОБА_3 знаходиться в електронній черзі до вступу в дошкільний навчальний заклад (дитячий садочок), є активною та веселою дитиною при зустрічі з мамою. ОСОБА_2 має задовільний стан здоров`я, стабільний та урівноважений емоційний стан, зафіксована відсутність шкідливих звичок, має підтримку рідних, відсутність боргів, має доходи від нерухомого майна у власності. У висновку потреб сім`ї зазначено, що у ОСОБА_2 наявний батьківський потенціал для забезпечення гармонійного розвитку та виховання дитини, матір здатна виконувати батьківські обов`язки щодо виховання сина. 
Під час розгляду справи   ОСОБА_1 заперечував проти визначення місця проживання сина  ОСОБА_3 разом з матір'ю, оскільки, на його думку, відповідачка за первісним позовом зловживає спиртними напоями, що негативно відображається на виконанні відповідачкою своїх материнських обов'язків, на підтвердження чого надав, зокрема, довідку ТОВ «Європейський інститут залежностей «Медичний центр «Адомед» від 17 липня 2023 року №01-48, відповідно до якої     ОСОБА_2 добровільно погодилась на лікування та дійсно знаходилась на стаціонарному лікуванні у вказаному товаристві з 25 червня 2023 року по 05 липня 2023 року та пройшла курс лікування дезинтоксикаційної, психоседативної вітамінотерапії, симптомного лікування, з діагнозом - психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, стан відміни алкоголю неускладнений. 
Під час розгляду справи представник    ОСОБА_2 -адвокат Нікіпелова К. Є. здійснила адвокатські запити до вищевказаних медичних установ.
Згідно з листом-відповіддю ТОВ «Європейський інститут залежностей «Медичний центр «Адомед» № 9 від 23 серпня 2024 року відомостей про те, що ОСОБА_2 зверталася до вказаного товариства за медичною допомогою та видачею будь-яких довідок у товариства немає. Центр також підтвердив, що наявна у справі довідка є неналежно оформленою та не може вважатися офіційним документом товариства. 
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07 серпня 2024 року зобов`язано посадових осіб ТОВ «Європейський інститут залежностей «Медичний центр «Адомед» надати суду інформацію та належним чином завірені копії документів, чи зверталася ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за отриманням медичної допомоги та/або будь-яких інших послуг до ТОВ «Європейський інститут залежностей «Медичний центр «Адомед» в порядку самозвернення або в порядку госпіталізації протягом періоду з 25 червня 2023 року по 05 липня 2023 року. 
На виконання ухвали суду про витребування доказів листом від 08 листопада 2024 року № 84 ТОВ «Європейський інститут залежностей «Медичний центр «Адомед» повідомило, що ОСОБА_2 згідно проведеного внутрішнього розслідування на підставі показань персоналу в період з 25 червня 2023 року по 05 липня 2023 року ймовірно зверталася до вказаного центру. Спосіб звернення, причину та конкретну дату звернення ОСОБА_2 повідомити не мають змоги, оскільки відповідна підтверджуюча медична документація була втрачена в результаті затоплення у приміщенні архіву.
Згідно з довідкою № 484550 від 25вересня 2023 року, виданою КНП «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія»,   ОСОБА_2 під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває. 
Щодо відсутності у  ОСОБА_2 ознак наркологічних та психіатричних захворювань у якості доказу надана також довідка про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин № 0953 від 24листопада 2023 року, видана ТОВ «МЕД ХЕЛП». 
Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року закрито провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за статтею 173 КУпАП у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення (протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 267654 від 25 червня 2023 року). 
Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2024 року провадження у справі відносно ОСОБА_2 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 184 КУпАП, закрито у зв`язку із відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. 
Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 09 січня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП (домашне насильство).
Відносно ОСОБА_1 кілька разів оформлювалися термінові заборонні приписи:
16 липня 2023 року винесено терміновий заборонний припис серії АА № 028118, яким було заборонено ОСОБА_1 наближатися (в будь-який спосіб контактувати) до ОСОБА_2 протягом 5-ти днів;
11 жовтня 2023 року винесено терміновий заборонний припис серії АА № 120571, яким було заборонено ОСОБА_1 наближатися (в будь-який спосіб контактувати) до ОСОБА_2 протягом 3-х днів. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 

Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Такий висновок є сталим у практиці Верховного Суду (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16 (провадження № 14-327цс18) та постанови Верховного Суду: від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20, від 01 березня 2023 року у справі № 643/16285/20, від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21).

Разом із тим, коли батьки перебувають у рівних умовах, мають однакове ставлення до своїх батьківських обов`язків та в разі однакової прихильності дитини до обохбатьків, місце проживання дитини має бути визначено з тим із батьків, яким створено більш сприятливі умови для проживання дитини (див. постанову Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що як батько, так і матір малолітнього   ОСОБА_3 мають бажання його виховувати, висловлюють бажання в однаковій мірі піклуватися про сина, отримують дохід, намагаються створити належні умови для виховання та розвитку спільної дитини.

При цьому судами встановлено, що    ОСОБА_2 з народження дитини на регулярній основі піклується про здоров`я сина, його розвиток та самопочуття, вона створила безпечне та сприятливе середовище за своїм місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , для виховання та догляду за дитиною.

Разом із цим,   ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що визначення місця проживання сина   ОСОБА_3 ,    ІНФОРМАЦІЯ_4 , саме з ним буде більш відповідати інтересам дитини, а визначення місця проживання сина з    ОСОБА_2 буде негативно впливати на його розвиток.
З березня 2025 року малолітній    ОСОБА_3  постійно проживає разом з матір`ю   ОСОБА_2 .
Ураховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що місце проживання малолітнього   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , слід визначити саме разом з матір`ю     ОСОБА_2 , яка має можливість забезпечити гармонійний розвиток та належне виховання дитини в звичних для неїумовах, оскільки це відповідатиме найкращим її інтересам.
Суди попередніх інстанцій обгрунтовано відхилили надані позивачем за первісним позовом докази щодо звернення     ОСОБА_2 за медичною допомогою до медичних установ та перебування на відновлювальному лікуванні у звязку із вживанням алкогольних напоїв, з огляду на те, що вказані докази є неналежними та недопустими, а також спростовуються наданою довідкою КНП «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія» № 484550 від 25вересня 2023 року, яка підтверджує те, що     ОСОБА_2 під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває. 
Крім цього, щодо відсутності у   ОСОБА_2 ознак наркологічних та психіатричних захворювань матеріали справи містять також довідку ТОВ «МЕД ХЕЛП» № 0953 від 24 листопада 2023 рокупро проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин. 
З огляду на викладене, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про задоволення зустрічного позову та відмову у задоволенні первісного позову. 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених постановах Верховного Суду є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Саме по собі посилання на справи з подібними правовідносинами, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм процесуального права. При цьому, питання щодо подібних правовідносин вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи.
Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цими судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Щодо додаткової постанови апеляційного суду 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас, згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У відповідності до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Саме такою є правова позиція Верховного Суду, висловлена Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2025 року у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено. Визначено місце проживання малолітнього   ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з матір'ю   ОСОБА_2 .
Постановою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року апеляційну скаргу адвоката Гуревича М. Г., подану в інтересах ОСОБА_1 , залишено без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2025 року - без змін. 

24 листопада 2025 року (понеділок)     ОСОБА_6 , яка діє в інтересах     ОСОБА_2 , подала до апеляційного суду заяву про ухвалення додаткового рішення суду, в якій просила стягнути з    ОСОБА_1 понесені    ОСОБА_2  в суді апеляційної інстанції витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 24 000 грн.

Адвокат Гуревич М. Г., який діє в інтересах   ОСОБА_1 , проти доводів заяви представника   ОСОБА_2 заперечував, просив відмовити в ухваленні додаткового рішення.

Встановлено, що правову допомогу відповідачці ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції надавала адвокат Нікіпелова К. Є. 

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Нікіпелова К. Є. вказувала, що ОСОБА_2 будуть понесені витрати на правничу допомогу із зазначенням орієнтовного розміру таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником відповідачки Мазур А. М. надано копії договору про надання правничої допомоги від 01 жовтня 2025 року, звіту про хід та результати виконання доручення та опис виконаних робіт від 24 листопада 2025 року, відповідно до яких розмір витрат ОСОБА_2 на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції склав 24 000 грн. 
Установивши, що ОСОБА_2 при розгляді справи в апеляційному суді понесла витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджено належними та допустимими доказами, прийнявши до уваги вимоги співмірності та розумності, з огляду на результати апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення та стягнення з    ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в розмірі 24 000 грн, вірно зазначивши, що заявлений відповідачкою за первісним позовом до стягнення розмір витрат на правничу допомогу відповідає складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних ним робіт.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувана додаткова постанова ухвалена апеляційним судом без додержання норм матеріального і процесуального права. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального 
і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін. 

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Гуревич Максим Геннадійович,залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2025 року, постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від27 січня 2026 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: І. А. Воробйова 

А. Ю. Зайцев 

Є. В. Коротенко 

В. М. Коротун