РІШЕННЯ
Іменем України

02 червня 2026 року 
м. Київ

справа №990/372/24
адміністративне провадження № П/990/372/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючої судді - Желтобрюх І.Л., 
суддів: Бившевої Л.І., Блажівської Н.Є., Шишова О.О., Яковенка М.М.,
за участі:
секретаря судового засідання: Вітковської К.М.,
позивача/представника позивача ОСОБА_1., Марченко В.А., 
представника відповідача Друцької О.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними дій та бездіяльності, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
І. ПОЗОВНІ ВИМОГИ
09 грудня 2024 року до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивачка) до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККСУ, відповідач), в якій заявлено вимоги: 
- визнати незаконною та протиправною бездіяльність ВККСУ під час проведення співбесіди 07 листопада 2024 року з ОСОБА_1 в межах кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді;
- визнати неправомірними та протиправними дії ВККСУ стосовно визначення кількості балів, які набрала суддя Октябрського районного суду міста Полтави ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання, а також щодо включення до рішення про невідповідність судді займаній посаді певної інформації;
- визнати незаконними дії колегії ВККСУ щодо проведення кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді, складення висновку та щодо внесення подання до ВРП про звільнення з посади судді Октябрського районного суду міста Полтави;
- визнати протиправним та скасувати рішення ВККСУ № 196/ко-24 від 07 листопада 2024 року, яким визнано суддю Октябрського районного суду міста Полтави ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді. 
- зобов`язати ВККСУ провести повторну співбесіду з суддею в межах кваліфікаційного оцінювання.
ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА
На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішення Комісії є незаконним, необґрунтованим та таким, що не відповідає міжнародним принципам щодо оцінювання суддів. Зазначає, що у рішенні Комісії від 07 листопада 2024 року №196/ко-24 відсутні посилання на будь-який з вказаних елементів доброчесності, визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів», та не зазначено/не обґрунтовано, в чому полягає така невідповідність ОСОБА_1 , зокрема, критерію доброчесності. Також констатує, що мотиви, наведені Комісією в оскаржуваному рішенні, є суперечливими, не відповідають поданим нею доказам, а також ґрунтуються на неповно встановлених та неперевірених обставинах.
Так, зокрема, ОСОБА_1 рішуче заперечує висновки Комісії про її недоброчесність, стверджуючи, що факти постановлення судових рішень під час перебування її у відпустках або на навчанні є наслідком технічних описок помічника у датах ухвалення цих процесуальних документів, які були допущені через надмірне судове навантаження. Вважає, що помилки в датах судових рішень не свідчать про фактичне здійснення правосуддя у період відпустки і можуть бути виправлені в процесуальному порядку, чого, однак, наразі не може здійснити через відсутність повноважень.
Аналогічно, позивачка обґрунтовує порушення строків надсилання рішень до Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР) системними проблемами в роботі суду, вказує на критично високий рівень навантаження (особливо в статусі слідчого судді) та постійну плинність кадрів в апараті суду. На її переконання, затримки в реєстрі не мали негативних наслідків для учасників справ, оскільки копії судових рішень видавались та направлялись сторонам вчасно, жодних скарг до суду з приводу цього не надходило.
Претензії Комісії у майнових питаннях суддя вважає необґрунтованими та такими, що порушують право на повагу до приватного і сімейного життя, закріплене статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже вважає, що загальна згода на обробку персональних даних, яка надавалась усіма суддями до ВККСУ, не може вважатись тією згодою, яка надає ВККСУ право на збір та обробку персональних даних щодо інших осіб, розміру та джерел отриманого ними доходів, їх майна, його вартості. Тим більше, за період, який передував зайняттю особою щодо якої проводиться оцінювання на відповідність зайнятій посаді, посади судді. 
Стверджує, що не мала умислу приховувати квартиру чоловіка, про набуття якої дізналася лише з листа ГРД, оскільки не веде з ним спільного господарства та має напружені стосунки. 
Доводи Комісії щодо її академічної недоброчесності позивачка так само вважає безпідставними та наполягає на тому, що всі її наукові праці, зазначені в дисертації, оприлюднені в електронному вигляді в репозиторії Національної академії внутрішніх справ, а їх відсутність у друкованих фондах однієї конкретної бібліотеки не може бути підставою для звинувачень у недоброчесності. 
Позивачка також наголошує на порушенні ВКСУ процедури ухвалення оскаржуваного рішення, адже в силу приписів статті 88 Закону «Про судоустрій і статус суддів» за наявності негативного висновку Громадської ради доброчесності (ГРД) рішення про її невідповідність займаній посаді мав приймати виключно пленарний склад Комісії, а не її колегія.
У підсумку суддя вказує на те, що в оскаржуваному рішенні Комісії від 07 листопада 2024 року №196/ко-24 відсутня будь-яка інформація з приводу незаконності джерел походження майна, відповідності рівня життя позивача або членів його сім`ї задекларованим доходам, відсутня інформація про невідповідність способу життя судді її статусу, також не ставиться під сумнів наявність у ОСОБА_1 необхідних знань та практичних навичок для розгляду справ, з огляду на що просить суд скасувати означене рішення ВККСУ та забезпечити повторне оцінювання за законною процедурою з дотриманням права на участь.
Разом з позовом позивачкою було також заявлено клопотання про витребування від ВККСУ матеріалів її суддівського досьє для огляду в судовому засіданні.
У відзиві на позов ВККСУ зазначила, що Комісія прийняла спірне рішення колегіально за внутрішнім переконанням її членів, з дотриманням процедури кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді та відповідно до вимог Конституції і законів України. 
Щодо обґрунтованості такого рішення ВККСУ було зазначено, що основну частину рішення Комісії присвячено, зокрема, виконанню обов`язків суддею Октябрського районного суду міста Полтави ОСОБА_1., а саме: дослідженню обставин ухвалення суддею рішень під час перебування у відпустці та періодичного навчання, а також порушенню суддею строків надіслання електронних копій судових рішень до ЄДРСР 5 278, з яких середня затримка становила 33,9 дня.
Також, на переконання Комісії, ненадання належного пояснення щодо законності джерел, використаних для придбання майна близькими особами, у випадку, коли таке майно надалі було подаровано або ж передано на праві безоплатного користування судді чи членам її сім`ї, саме по собі не може свідчити про невідповідність судді критеріям доброчесності та професійної етики, однак без сумніву має бути оцінено разом з іншими обставинами в межах кваліфікаційного оцінювання. 
ІІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ У СПРАВІ
Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 09 грудня 2024 року у справі визначено склад колегії суддів: головуюча суддя - Желтобрюх І.Л., судді -.Бившева Л.І., Шишов О.О., Яковенко М.М., .Дашутін І.В.
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року відкрито провадження у даній справі, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
27 грудня 2024 року позивачкою були надіслані до суду доповнення, в яких уточнено підстави позову в частині обґрунтованості оскаржуваного рішення ВККСУ та повторно заявлено клопотання про витребування від ВККСУ матеріалів суддівського досьє ОСОБА_1.
22 січня 2025 року від ВККСУ на адресу суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі з посилання на правові позиції, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2024 у справі № 990/69/24, від 11.07.2024 у справі №990/14/24, від 07.03.2024 у справі № 9901/541/18, від 20.05.2020 у справі №9901/672/18, від 08.09.2021 у справі № 9901/396/19, обґрунтоване тим, що рішення на стадії підбиття підсумків кваліфікаційного оцінювання Комісії не може бути окремим (самостійним) предметом судового розгляду.
У своїх запереченнях на клопотання ВККСУ про закриття провадження у справі позивачка наголосила, що предметом її позову є не лише скасування самого рішення, а й визнання протиправними дій та бездіяльності Комісії. Вона вказала на порушення процедури збирання інформації, проведення співбесіди та відмову у задоволенні клопотань, стверджуючи, що такі дії суб`єкта владних повноважень підлягають самостійному судовому розгляду згідно зі статтею 5 КАС України.
Позивачка також стверджує, що стаття 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є спеціальною нормою, яка прямо передбачає право судді оскаржити рішення ВККСУ щодо кваліфікаційного оцінювання в порядку адміністративного судочинства без жодних обмежень чи додаткових застережень. 
Окрему увагу було приділено забезпеченню права на судовий захист та принципу верховенства права. Позивачка вказала, що оскаржуване рішення має для неї прямі правові наслідки, оскільки фактично ініціює процедуру її звільнення з посади. Позбавлення можливості оскаржити таке рішення на цій стадії, на її думку, суперечить природі Верховного Суду як найвищого органу, покликаного здійснювати судовий контроль за законністю актів ВККСУ.
Для підтвердження своєї позиції Гальонкіна послалася на актуальну судову практику, зокрема на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 листопада 2023 року у справі № 9901/541/18, яке підтверджує можливість окремого оскарження рішень Комісії. Крім того, вона зазначила, що стаття 266 КАС України прямо встановлює особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВККСУ, що додатково підтверджує належність цієї справи до юрисдикції адміністративних судів.
Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2025 року витребувано від ВККС України матеріали суддівського досьє судді Октябрського районного суду міста Полтави Гальонкіної Юлії Сергіївни.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 вересня 2025 року у справі визначено новий склад колегії суддів: головуюча суддя - Желтобрюх І.Л., судді - Бившева Л.І., Шишов О.О., Яковенко М.М., Блажівська Н.Є.. У зв`язку зі зміною складу суду розгляд справи розпочато спочатку.
Після визначення нового складу суду згідно з протоколом від 29.09.2025, Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду неодноразово призначалися та проводилися судові засідання у даній справі, зокрема: 06.11.2025 року, 11.12.2025 року, 12.02.2026 року, 12.03.2026 року, 19.03.2026 року, 02.04.2026 року, 14.05.2026 року, 28.05.2026 року та 02.06.2026 року.
У ході вказаних засідань Гальонкіна Ю. С. та її представник повною мірою реалізували обсяг процесуальних прав, передбачених статтею 44 КАС України, зокрема щодо надання суду вичерпних усних та письмових пояснень по суті позовних вимог, участі у дослідженні доказів та постановлення запитань представникам Відповідача. Слід також зауважити, що розгляд справи неодноразово відкладався саме за ініціативою сторони позивача з метою забезпечення права на належний судовий захист, з урахуванням наведених нею обставин.
Перед початком судового засідання 02.06.2026 Позивачкою та її представником вчергове було скеровано до Верховного Суду через «Електронний суд» клопотання про відкладення розгляду справи. Однак, враховуючи поточну стадію судового розгляду (дослідження матеріалів справи), специфіку спрощеного позовного провадження (стаття 262 КАС України), а також той факт, що Позивачкою вже було надано суду повні та всебічні, усні та письмові пояснення з усіх ключових обставин спору, Суд, керуючись приписами статті 205 КАС України, дійшов висновку про можливість продовження розгляду справи за наявного складу осіб, враховуючи відсутність перешкод до розгляду справи.
Представник відповідача не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника позивача.
Суд наголошує, що таке рішення спрямоване на дотримання основних засад адміністративного судочинства щодо розумних строків розгляду справи та запобігання надмірному затягуванню судового процесу (стаття 2 КАС України).
Щодо клопотання про закриття провадження у справі
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, у цій справі судовий контроль за реалізацією повноважень ВККСУ полягає у перевірці наявності законних підстав для прийняття оскаржуваного рішення. Зокрема, Суд перевіряє, чи прийнято вказане рішення у межах повноважень, чи було дотримано відповідачем процедуру його прийняття, повноту та об`єктивність встановлення (дослідження) обставин, які покладено в основу оскаржуваного рішення.
На обґрунтування вимог клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України Комісія зазначала, що реалізація передбаченого частиною третьою статті 88 Закону № 1402-VІІІ права на оскарження її рішення у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді можлива лише після розгляду такого рішення Вищою радою правосуддя у встановленому законом порядку. 
Вказану позицію відповідач мотивує тим, що відповідно до частини восьмої статті 101 згаданого Закону, норми якої є спеціальними у спірних правовідносинах, рішення ВККСУ щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом з рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією. 
З огляду на це відповідач вважає, що спірне рішення про визнання позивача такою, що не відповідає займаній посаді, та про внесення до ВРП подання про її звільнення з посади судді, яке у ВРП наразі ще не розглядалось, не може бути самостійним предметом судового розгляду.
Колегія суддів виходить з того, що оскільки закриття провадження - це припинення розгляду спору без вирішення його по суті, - вирішення такого питання має передувати наданню оцінки правомірності оскаржуваного рішення.
Вирішуючи заявлене ВККСУ клопотання про закриття провадження у справі колегія суддів керується наступним.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване в статті 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
За змістом частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
За приписами статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування у тому числі (…) зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Отже, законодавець передбачив право та обов`язок позивача ініціювати відповідний спір, визначати його предмет, спосіб захисту та підстави позову.
Відповідно до статті 88 Закону № 1402-VІІІ Комісія ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.
Рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання;
3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про не підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;
4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
Як вбачається з матеріалів цієї справи, позивачка звернулася до суду із позовом, вважаючи протиправним не лише рішення Комісії від року 07 листопада 2024 № 196/ко-24 про визнання судді Октябрського районного суду міста Полтави ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді та внесення подання до ВРП про звільнення її з посади, але й дії та бездіяльність ВККСУ під час проведення її кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді.
У своїх поясненнях позивачка звертала увагу на підставу звернення її до суду з цим позовом, пов`язану з процедурними порушеннями прийняття оскаржуваного рішення, відсутністю в ньому належного обґрунтування за критеріями кваліфікаційного оцінювання, порушення визначеного законом порядку здійснення оцінювання судді за критеріями професійної етики та доброчесності.
Питання можливості окремого оскарження рішення ВККСУ, ухваленого за результатами кваліфікаційного оцінювання судді, у розрізі дотримання Комісією процедури прийняття такого рішення, вже було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.01.2026 року по справі № 990/62/24, в якій сформовано висновок про те, що хоча Вища рада правосуддя (ВРП) і уповноважена оцінювати обґрунтованість рекомендацій Комісії, вона не наділена повноваженнями перевіряти дотримання самою ВККСУ процедури прийняття рішень. Отже, якщо суддя оскаржує саме порушення встановленого законом порядку оцінювання, адміністративний суд зобов`язаний розглянути такий позов по суті, не чекаючи фінального рішення ВРП, оскільки перевірка процедурних порушень є гарантією захисту від свавілля суб`єкта владних повноважень.
Аналіз наведених вище правових норм крізь призму практики ВП ВС щодо оскарження рішень ВККСУ, ухвалених за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, з урахуванням меж оскарження відповідного рішення, що є предметом розгляду в цій справі, дає підстави для висновку про можливість здійснення судового контролю щодо рішення ВККСУ за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання судді на наявність наведених в законі процесуальних порушень, перевірка яких не входить до повноважень ВРП за законом.
У справі, що розглядається, як вже було зазначено вище, позивачка оскаржує не лише суб`єктивні мотиви виставлення балів, а насамперед фундаментальні процедурні порушення. Зокрема, позивачка доводить незаконність розгляду її справи колегією замість пленарного складу за наявності негативного висновку ГРД, що вона кваліфікує як відсутність повноважень у такого складу членів Комісії згідно з пунктом 1 частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIII. Крім того, вона вказує на формальний характер 17-хвилинної співбесіди та порушення конфіденційності її персональних даних, що є самостійними підставами для судової перевірки «справедливої процедури» (fair procedure).
Той факт, що після ухвалення Комісією спірного рішення ОСОБА_1 продовжує перебувати на посаді судді, не нівелює її права на судовий захист та не позбавляє можливості оскаржити такий акт у порядку, визначеному КАС України. Дане право прямо гарантоване як загальними приписами процесуального закону, так і спеціальною нормою - частиною другою та третьою статті 88 Закону № 1402-VІІІ, яка передбачає можливість оскарження рішення щодо кваліфікаційного оцінювання без жодних застережень чи додаткових умов.
Спірне рішення є актом індивідуальної дії, ухваленим відповідачем у межах реалізації владних управлінських функцій та безпосередньо впливає на правовий статус позивачки. Встановлюючи факт невідповідності судді займаній посаді та виступаючи обов`язковою підставою для внесення подання до Вищої ради правосуддя про її звільнення, це рішення породжує реальні правові наслідки та створює безпосередню загрозу припиненню трудових відносин, що свідчить про наявність порушення прав та законних інтересів ОСОБА_1 .
З огляду на зміст спірних правовідносин, колегія суддів акцентує увагу на тому, що судова перевірка оспорюваних дій та рішення ВККСУ на предмет їх відповідності критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, є фундаментальною гарантією досягнення мети адміністративного судочинства. Такий контроль забезпечує ефективний захист фізичної особи від можливих проявів свавілля з боку суб`єкта владних повноважень та є інструментом реалізації принципу верховенства права.
Окрім того, важливо наголосити й на судовій практиці з цього питання. Так, у постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/51/24 Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на змінах у нормативно-правовому регулюванні процедури кваліфікаційного оцінювання суддів, призначених на посаду строком на п`ять років або обраних суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, та дійшла таких висновків:
« 56. Так, 30 грудня 2023 року набрав чинності Закон України від 9 грудня 2023 року № 3511-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» (далі - Закон № 3511-IX), яким зокрема доповнено розділ ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII пунктом 20-1, згідно із яким якщо ВРП відмовлено в задоволенні подання ВККС про звільнення судді у зв`язку з його невідповідністю займаній посаді, суддя вважається таким, чию відповідність займаній посаді не оцінено відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
У такому разі оцінювання відповідності такого судді займаній посаді продовжується ВККС в пленарному складі із стадії, що визначена ВРП у рішенні про відмову в задоволенні подання про звільнення такого судді.
Якщо ВРП не визначено таку стадію, оцінювання продовжується із стадії, визначеної ВККС, з урахуванням мотивів рішення ВРП про відмову в задоволенні подання про звільнення такого судді, включаючи рішення, прийняті ВРП до набрання чинності Законом № 3511-IX.
Аналіз наведених вище правових норм дозволяє дійти висновку, що до набрання чинності Законом № 3511-ІХ у випадках, коли ВРП ухвалювала рішення про відмову в задоволенні подання ВККС про звільнення судді з посади, то рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді втрачало юридичне значення.
Натомість після 30 грудня 2023 року (дня, коли набрав чинності Закон № 3511-ІХ) якщо ВРП відмовлено в задоволенні подання ВККС про звільнення судді у зв`язку з його невідповідністю займаній посаді, то суддя вважається таким, чию відповідність займаній посаді не оцінено відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України. У цьому випадку оцінювання відповідності такого судді займаній посаді продовжується ВККСУ. При цьому ВРП у рішенні про відмову в задоволенні подання про звільнення судді зобов`язана визначити стадію, з якої ВККС має продовжити його оцінювання, а якщо ВРП не визначено таку стадію, то Комісія самостійно визначає стадію, з якої вона продовжить оцінювання судді, з урахуванням мотивів рішення ВРП про відмову в задоволенні подання про його звільнення, включаючи рішення, прийняті ВРП до набрання чинності Законом № 3511-IX.
Іншими словами законодавець урегулював, що у разі незгоди ВРП з пропозицією Комісії звільнити суддю із займаної посади, правовим наслідком такого рішення ВРП є продовження кваліфікаційного оцінювання такого судді з певної стадії, визначеної ВРП або ВККСУ.
Отже, з 30 грудня 2023 року змінились правові наслідки розгляду ВРП рішення ВККС про невідповідність судді займаній посаді з пропозицією звільнити його з цієї посади.». 
Підсумовуючи наведене, можна дійти висновку, що рішення ВККСУ про невідповідність судді займаній посаді в контексті справи ОСОБА_2 не є виключно рекомендаційним актом, а виступає самостійним юридичним фактом, який, з урахуванням змін у законодавстві від 30 грудня 2023 року, породжує тривалі правові наслідки та безпосередньо впливає на подальшу долю її кваліфікаційного оцінювання незалежно від фінального вердикту Вищої ради правосуддя, оскільки остання не наділена повноваженнями перевіряти дотримання Комісією встановленої законом процедури (зокрема, щодо належного складу членів чи дотримання регламентних вимог), адміністративний суд, керуючись актуальною практикою Великої Палати Верховного Суду, має забезпечити повний судовий контроль за законністю таких дій для гарантування права на справедливу процедуру та захисту особи від свавілля суб`єкта владних повноважень. 
Таким чином, колегія суддів констатує відсутність правових підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України, для задоволення заяви представника ВККСУ про закриття провадження, оскільки позивачка оскаржує не лише рішення Комісії, а й дотримання встановленої законом процедури оцінювання, - справа підлягає розгляду по суті для забезпечення повного судового контролю за законністю дій Комісії.
Вирішуючи питання про обсяг юрисдикції суду у цій справі, Верховний Суд виходить з практики ЄСПЛ, за якою тільки орган, що користується загальною юрисдикцією, відповідає визначенню терміна «суд» відповідно до статті 6 § 1 (Beaumartin v. France (Бомартен проти Франції), § 38). Стаття 6 § 1 вимагає від суду винесення ефективного рішення (Obermeier v. Austria (Обермайєр проти Австрії), § 70). Принцип дотримання судом всіх положень відправлення правосуддя вимагає виконання усіх елементів його судових функцій (Chevrol v. France (Шевроль проти Франції), § 63). "Суд" повинен користуватись повною юрисдикцією розглядати всі факти у справі, а також відповідне законодавство (Terra Woningen B.V. v. the Netherlands (Терра Вонінген Б.В. проти Нідерландів), § 52).
При цьому законність, пропорційність, обмеження дискреції, добросовісність (дотримання суб`єктом владних повноважень законної мети) і процедурні гарантії є тими законодавчими інструментами, які мають забезпечити захист особи від державного свавілля. Зокрема, у справі «Ечюс проти Латвії» Суд акцентує увагу на тому, що захист від свавілля становить сполучну ланку між Конвенцією і принципом Верховенства права.
З огляду на відсутність органу, до повноважень якого належали б функції з повного перегляду фактичних обставин, правових підстав, правильності і обґрунтованості мотивів і висновків ВККС, суд в даному випадку є судом повної юрисдикції. Наведене узгоджується з передбаченим пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року правом особи на доступ до суду, що, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів, встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення, належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті.
Беручи до уваги наведене та враховуючи, що позивач має адміністративну процесуальну дієздатність, є суддею, яка проходила процедуру кваліфікаційного оцінювання, оскаржуваним рішенням ВККС її визнано такою, що не відповідає займаній посаді, та рекомендовано звільнити, - тобто позивач фактично зазнала негативних юридичних наслідків внаслідок оскаржуваного рішення, які вважає протиправними, - вона має право звернення до суду з даним позовом, і такий спір підлягає розгляду Верховним Судом як судом першої інстанції з «повною юрисдикцією».
На переконання суду, обставини цієї справи вимагають надання оцінки не тільки дотриманню відповідачами формальної процедури оцінювання і звільнення позивача з посади судді, але й фактичним підставам, які слугували приводом для внесення ВККС відповідного подання, оскільки перевірка лише формально визначених підстав оскарження без оцінки обґрунтованості вимог та аргументів особи, щодо якої прийнято рішення, не узгоджується з метою адміністративного судочинства.
Обмеження судового контролю суперечило б самій природі Верховного Суду, визначеного Конституцією України найвищим судом у системі судоустрою України, покликаного забезпечувати гарантоване право людини на ефективний судовий захист.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та вивчивши наявні у матеріалах справи докази, Судом встановлено наступні обставини.
ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Указом Президента України від 24.09.2016 № 410/2016 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Октябрського районного суду міста Полтави строком на 5 років. Наказом голови Октябрського районного суду міста Полтави від 19.10.2016 № 20/ос.с позивачку зараховано до штату вказаного суду.
Указом Президента України від 29.12.2017 № 443/2017 ОСОБА_1 тимчасово переведено шляхом відрядження строком до шести місяців на посаду судді Дарницького районного суду міста Києва.
Указом Президента України від 28.09.2018 № 294/2018 ОСОБА_1 продовжено на шість місяців строк відрядження до Дарницького районного суду міста Києва.
Рішенням Комісії від 07.06.2017 № 133/зп-17 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема, судді Октябрського районного суду міста Полтави ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 за результатами складеного анонімного письмового тестування набрала 86,63 бала, за виконання практичного завдання 70,5 бала. На етапі «Іспит» кваліфікаційного оцінювання суддя загалом набрала 157,13 бала. Як наслідок, позивачку було допущено до другого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді - «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
Рішенням Комісії від 12.12.2018 № 313/зп-18 призначено тестування особистих морально-психологічних якостей і загальних здібностей, у тому числі, й ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 пройшла тестування особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей, за результатами якого складено висновок та визначено рівні показників критеріїв особистої, соціальної компетентності, професійної етики та доброчесності.
У зв`язку з припиненням 07.11.2019 повноважень членів ВККСУ кваліфікаційне оцінювання судді ОСОБА_1. не завершено.
Згідно з рішенням ВККСУ від 20.07.2023 № 34/зп-23, з метою продовження передбачених Законом процедур оцінювання здійснено повторний автоматизований розподіл справ між членами Комісії стосовно осіб, п`ятирічний строк призначення яких на посаду судді закінчився.
Відповідно до протоколу повторного розподілу між членами Комісії від 24.07.2023 члена Комісії ОСОБА_3 визначено доповідачем з питання продовження кваліфікаційного оцінювання судді ОСОБА_1.
Першу співбесіду із позивачкою було призначено на 20.06.2024.
20.06.2024 за клопотанням ОСОБА_1 співбесіду відкладено до 16.07.2024.
16.07.2024 співбесіду було знято з розгляду та призначено на 23.07.2024.
23.07.2024 за клопотанням позивачки співбесіду відкладено до 19.09.2024.
19.09.2024 з ОСОБА_1 було проведено співбесіду, за результатами якої розгляд відкладено на 03.10.2024, запропоновано позивачці ознайомитись з матеріалами суддівського досьє та надати пояснення на запитання колегії Комісії.
03.10.2024 за клопотанням позивачки розгляд питання про дослідження досьє та проведення співбесіди в межах кваліфікаційного оцінювання судді Октябрського районного суду міста Полтави ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді відкладено до 22.10.2024.
Співбесіду із суддею Октябрського районного суду міста Полтави ОСОБА_1 . Комісією було проведено 19.09.2024, 22.10.2024 та 07.11.2024.
Із суддею було обговорено показники, у тому числі щодо відповідності критеріям професійної етики та доброчесності, а також інші показники, оцінювання яких потребувало уточнення з метою ухвалення остаточного рішення щодо відповідності судді займаній посаді.
Критерій професійної компетентності Комісією оцінено у 172,13 бала (анонімне письмове тестування - 86,63 бала, виконання практичного завдання - 70,5 балів, ефективність здійснення правосуддя - 10 балів, підвищення фахового рівня - 5 балів).
Критерій особистої компетентності оцінено Комісією у 69 балів на підставі висновку про підсумки тестувань особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей і за результатами дослідження досьє та проведення співбесіди.
Критерій соціальної компетентності оцінено Комісією у 87 балів на підставі висновку про підсумки тестувань особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей і за результатами дослідження досьє та проведення співбесіди.
На підставі висновку про підсумки тестувань особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей і за результатами дослідження досьє та проведення співбесіди Комісія оцінила критерії доброчесності та професійної етики у 290 балів (критерій доброчесності - 170 балів, критерій професійної етики - 120 балів).
За результатами кваліфікаційного оцінювання суддя Октябрського районного суду міста Полтави ОСОБА_1 набрала 618,13 балів, що становить менше 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв, у зв`язку з чим Комісія дійшла висновку, що суддя Октябрського районного суду міста Полтави ОСОБА_1 не відповідає займаній посаді.
Рішенням Комісії від 07 листопада 2024 року №196/ко-24 суддю Октябрського районного суду міста Полтави ОСОБА_1 визнано такою, що не відповідає займаній посаді, та вирішено внести до Вищої ради правосуддя подання про звільнення позивачки із займаної посади.
Основними мотивами такого рішення слугувала невідповідність судді ОСОБА_1 критеріям професійної компетентності, етики та доброчесності, що виявилося у набранні нею 618,13 бала (менше 67% від максимально можливої суми). Комісія констатувала системні порушення процесуальних строків, а саме: за період з 2017 по 2021 рік суддею було надіслано до ЄДРСР із затримкою 5 278 електронних копій судових рішень, середня тривалість прострочення становила 33,9 дня. Крім того, було встановлено окремі факти постановлення ухвал і видачі судових наказів у періоди, коли суддя офіційно перебувала у відпустках, проходила навчання в Національній школі суддів або знаходилася за кордоном, що підтверджувалося даними НАБУ та прикордонної служби.
Окремим фактором для висновку про невідповідність позивачки займаній посаді стали сумніви у доброчесності судді через неналежне декларування майна та невжиття заходів для з`ясування джерел походження статків сім`ї. Комісія вказала, що ОСОБА_1 не відобразила у декларації за 2023 рік квартиру чоловіка, набуту ним за договором дарування, та не надала переконливих пояснень щодо законності джерел походження коштів, за які її близькі особи (зокрема батько чоловіка - ОСОБА_4 ) купували дороговартісну нерухомість у місті Києві, яка згодом безкоштовно була передана у власність членом сім`ї судді. На переконання ВККСУ, суддя, набуваючи право на майно для своїх дітей чи чоловіка, повинна вживати розумних заходів для перевірки легальності статків дарувальника, а посилання на «напружені стосунки» з родичами не звільняють від цього обов`язку.
Додатковим мотивом стали обґрунтовані сумніви у правдивості тверджень судді щодо її наукової діяльності. Під час оцінювання було виявлено відсутність наукових повідомлень ОСОБА_1 у друкованих збірниках матеріалів конференцій, які були зазначені як апробація її дисертаційного дослідження. Комісія зазначила, що, хоча це саме по собі не є прямим доказом академічної недоброчесності, невідповідність слів судді фактичним даним бібліотеки імені Вернадського викликає сумнів у її чесності. У сукупності ці обставини призвели до низьких оцінок за показниками ефективності правосуддя (10 балів із 80) та діяльності щодо підвищення фахового рівня (5 балів із 10), що стало підставою для внесення подання про її звільнення.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Суд виходить з такого.
V. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Відповідно до статті 1 Основного Закону Україна є правовою державою.
Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
За приписами статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України (стаття 9 Конституції України).
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України (стаття 126 Конституції України).
Згідно з Основним Законом України незалежність судді забезпечується, зокрема, особливим порядком його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення та припинення повноважень.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
30 вересня 2016 року набули чинності зміни до Конституції України (щодо правосуддя) та нова редакція Закону № 1402-VIII. Ці зміни передбачили обов`язкове проведення кваліфікаційного оцінювання усіх суддів.
Відповідно до пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади.
Згідно з пунктом 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (Закон №1401-VIII), оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом; виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
Частиною п`ятою статті 83 Закону № 1402-VIII встановлено, що порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їхнього встановлення затверджуються Комісією.
Завдання, підстави, порядок проведення та етапи кваліфікаційного оцінювання визначено у статтях 83-88 Глави 1 Кваліфікаційне оцінювання суддів Розділу V Кваліфікаційний рівень судді Закону № 1402-VIII.
Відповідно до частини першої статті 85 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди.
Рішення про черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання ухвалює ВККСУ.
Відповідно до частини першої статті 86 Закону № 1402-VIII для формування суддівського досьє (досьє кандидата на посаду судді) і проведення кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді) Комісія має право безоплатно отримувати інформацію та копії документів і матеріалів (у тому числі з обмеженим доступом) щодо судді (кандидата на посаду судді) та членів його сім`ї або близьких осіб від будь-яких осіб, які є власниками або розпорядниками інформації (документів, матеріалів), що запитуються. Такі особи зобов`язані протягом десяти днів з дня отримання запиту надати інформацію (документи, матеріали), що запитується.
Відповідно до статті 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з метою сприяння ВККСУ у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання утворюється Громадська рада доброчесності (далі - ГРД), яка, зокрема, надає Комісії інформацію стосовно судді (кандидата на посаду судді), а за наявності відповідних підстав - висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності.
З метою проведення оцінювання суддів на відповідність займаній посаді за визначеними законом критеріями рішенням ВККСУ від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16 затверджено Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення (у редакції рішення Комісії від 13 лютого 2018 року № 20/зп-18, зі змінами, далі - Положення № 143/зп-16).
Згідно з пунктами 1, 2 і 4 глави 6 розділу ІІ Положення № 143/зп-16 встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання здійснюється членами Комісії за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання.
Показники відповідності суддів критеріям кваліфікаційного оцінювання досліджуються окремо один від одного та в сукупності.
Рішення про підтвердження здатності здійснювати правосуддя суддею (кандидатом на посаду судді) у відповідному суді ухвалюється у випадку отримання ним мінімально допустимих і більших балів за результатами іспиту, а також бала, більшого за 0, за результатами оцінювання критеріїв особистої компетентності, соціальної компетентності професійної етики та доброчесності.
У пункті 5 глави 6 розділу ІІ Положення № 143/зп-16 визначено максимально можливий бал оцінювання за кожним із критеріїв, зокрема: за критерієм компетентності - 500 балів (професійної, особистої, соціальної), за критерієм професійної етики - 250 балів, за критерієм доброчесності - 250 балів. Критерії професійної етики та доброчесності оцінюються у 0 балів за наявності доказів невідповідності судді (кандидата на посаду судді) вимогам професійної етики та доброчесності.
При цьому, за змістом підпункту 5.1 пункту 5 глави 6 розділу ІІ Положення № 143/зп-16, компетентність оцінюється за такими критеріями: професійна компетентність (за показниками, отриманими під час іспиту) - 300 балів, з яких: рівень знань у сфері права - 90 балів (підпункт 5.1.1.1); рівень практичних навичок та умінь у правозастосуванні - 120 балів (підпункт 5.1.1.2); ефективність здійснення суддею правосуддя або фахова діяльність для кандидата на посаду судді - 80 балів (підпункт 5.1.1.3); діяльність щодо підвищення фахового рівня - 10 балів (підпункт 5.1.1.4); особиста компетентність - 100 балів (підпункт 5.1.2); соціальна компетентність - 100 балів (підпункт 5.1.3). 
За змістом підпункту 5.2 пункту 5 глави 6 розділу ІІ Положення № 143/зп-16 критерій професійної етики оцінюється у 250 балів, з яких: морально-психологічні якості - 100 балів (підпункт 5.2.1), інші показники - 150 балів (підпункт 5.2.2). Цей критерій оцінюється у 0 балів за наявності доказів невідповідності судді (кандидата на посаду судді) вимогам професійної етики.
За змістом підпункту 5.3 пункту 5 глави 6 розділу ІІ Положення № 143/зп-16 критерій доброчесності оцінюється у 250 балів, з яких: інтегративність - 100 балів (підпункт 5.3.1), інші показники - 150 балів (підпункт 5.3.2). Цей критерій оцінюється у 0 балів за наявності доказів невідповідності судді (кандидата на посаду судді) вимогам доброчесності.
За правилами пунктів 8, 9 глави 2 розділу II Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення відповідність судді критерію професійної етики та доброчесності оцінюється (встановлюється) за такими показниками: відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам; відповідність поведінки судді іншим вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; політична нейтральність; дотримання поведінки, що забезпечує довіру до суддівської посади та авторитет правосуддя; наявність фактів притягнення судді до відповідальності за вчинення проступків або правопорушень, які свідчать про недоброчесність; наявність незабезпечених зобов`язань майнового характеру, які можуть мати істотний вплив на здійснення правосуддя суддею; дотримання суддівської етики, наявність обставин, передбачених пунктами 1- 3, 5- 12, 13, 15- 19 частини першої статті 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та інші дані, які можуть вказувати на відповідність судді критерію доброчесності.
Ці показники оцінюються за результатами співбесіди та дослідження інформації, яка міститься в суддівському досьє, зокрема:
1) інформації, наданої центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, органом державного фінансового контролю в Україні, іншими органами державної влади;
2) декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування;
3) результатів перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (за наявності);
4) декларації родинних зв`язків судді та декларації доброчесності судді;
5) результатів регулярного оцінювання;
6) результатів перевірки декларації родинних зв`язків судді та декларації доброчесності судді (за наявності);
7) висновків або інформації ГРД (за наявності);
8) іншої інформації, що включена до суддівського досьє.
Розділом ІІ Положення встановлено, що відповідність судді кожному з критеріїв оцінюється за відповідними показниками.
Відповідність критерію професійної компетентності визначається за показниками: рівень знань у сфері права (оцінюється на підставі результатів складання анонімного письмового тестування під час іспиту), рівень практичних навичок та умінь у правозастосуванні (оцінюється на підставі результатів виконання практичного завдання під час іспиту), ефективність здійснення правосуддя (оцінюється за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, та співбесіди), діяльність щодо підвищення фахового рівня (оцінюється за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, та співбесіди).
Відповідність критерію особистої компетентності визначається за показниками особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей, зокрема такими, як когнітивні якості особистості, емотивні якості особистості, мотиваційно-вольові якості особистості (оцінюється на підставі висновку про підсумки таких тестувань та за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, і співбесіди).
Відповідність судді критерію соціальної компетентності визначається за показниками тестувань таких особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей: комунікативність, організаторські здібності, управлінські властивості особистості, моральні риси особистості, чесність, порядність, розуміння та дотримання правил та норм, відсутність схильності до контрпродуктивних дій, дисциплінованість (оцінюється на підставі висновку про підсумки тестувань та за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, і співбесіди).
Відповідність судді критерію професійної етики визначається за такими показниками: відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам; відповідність судді вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; політична нейтральність; дотримання поведінки, що забезпечує довіру до суддівської посади та авторитет правосуддя; дотримання суддівської етики та наявність обставин, передбачених підпунктами 3, 5- 8, 13 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ; інші дані, які можуть вказувати на відповідність судді критерію професійної етики. Ці показники оцінюються за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, і співбесіди.
Відповідність судді критерію доброчесності визначається за такими показниками: відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї задекларованим доходам; відповідність способу (рівня) життя судді та членів його сім`ї задекларованим доходам; відповідність поведінки судді іншим вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; наявність обставин, передбачених підпунктами 1, 2, 9- 12, 15- 19 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ; наявність фактів притягнення судді до відповідальності за вчинення проступків або правопорушень, які свідчать про недоброчесність судді; наявність незабезпечених зобов`язань майнового характеру, які можуть мати істотний вплив на здійснення правосуддя суддею; інші дані, які можуть вказувати на відповідність судді критерію доброчесності.
Згідно з пунктом 34 розділу ІІІ Положення рішення Комісії, ухвалене за результатами кваліфікаційного оцінювання, складається зі вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. Зокрема, у мотивувальній частині рішення зазначаються отримані суддею (кандидатом на посаду судді) бали з оцінювання відповідних критеріїв, відомості про загальну кількість балів за результатами кваліфікаційного оцінювання, посилання на визначені Законом № 1402-VІІІ підстави його ухвалення або мотиви, з яких Комісія дійшла таких висновків. За наявності висновку ГРД про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності у мотивувальній частині також зазначаються мотиви його прийняття або відхилення. Резолютивна частина має містити висновок про те, чи підтвердив суддя (кандидат на посаду судді) здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді або чи відповідає суддя займаній посаді, а також кількість балів, набраних суддею за результатами успішного проходження процедури кваліфікаційного оцінювання.
Пунктами 10 та 11 розділу V Положення установлено, що за результатами кваліфікаційного оцінювання судді для підтвердження відповідності займаній посаді Комісія ухвалює одне з таких рішень: про відповідність займаній посаді судді; про невідповідність займаній посаді судді.
Рішення про підтвердження відповідності судді займаній посаді ухвалюється в разі отримання суддею мінімально допустимого і більшого бала за результатами іспиту, а також більше 67 % від суми максимального можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв за умови отримання за кожен із критеріїв бала, більшого за 0.
Відповідно до частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII Комісія ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Якщо ГРД у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, ВККС може ухвалити вмотивоване рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане двома третинами голосів призначених членів Комісії, але не менше ніж дев`ятьма голосами.
Згідно з частиною третьою статті 88 Закону № 1402-VIII рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 
1) склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити; 
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання;
3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання; 
4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
Суд зазначає, що на обґрунтування своєї правової позиції Позивачка посилається на приписи пунктів 1 та 4 частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIII, які визначають вичерпні підстави для скасування рішення Комісії, ухваленого за результатами кваліфікаційного оцінювання.
З огляду на викладене, предметом судового дослідження у цій справі насамперед є перевірка дотримання Комісією встановленої законом процедури ухвалення оскаржуваного рішення. Зокрема, окремій правовій оцінці підлягає питання повноважності складу Комісії (колегіальний чи пленарний) при вирішенні питання про відповідність ОСОБА_1 критеріям професійної етики та доброчесності за наявності негативного висновку Громадської ради доброчесності. Крім того, Суд має встановити відповідність оскаржуваного акта критерію вмотивованості, що передбачає наведення чітких мотивів та підстав, з яких Комісія дійшла своїх висновків.
VI. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
6.1. Щодо дотримання ВККСУ процедури ухвалення оскаржуваного рішення
Як вже зазначалося вище, Указом Президента України від 24.09.2016 № 410/2016 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Октябрського районного суду міста Полтави строком на 5 років. Наказом голови Октябрського районного суду міста Полтави від 19.10.2016 № 20/ос.с позивачку зараховано до штату вказаного суду.
30 вересня 2016 року набрали чинності закони № 1401-VIII та № 1402-VIII.
У зв`язку із цим розділ XV «Перехідні положення» Конституції України доповнено пунктом 16-1, підпункт 2 якого визначає, що повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Такі судді можуть бути призначені на посаду судді в порядку, визначеному законом.
Відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом (підпункт 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України).
У справі, що розглядається, ОСОБА_1 призначено на посаду судді Октябрського районного суду міста Полтави строком на п`ять років Указом Президента України від 24.09.2016 № 410/2016, тобто до набрання чинності Законом № 1401-VIII.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 січня 2026 року по справі №990/62/24 змінено раніше застосований підхід у питанні визначення повноважного складу ВККСУ (колегія чи пленарний склад), компетентного ухвалювати остаточне рішення про відповідність судді займаній посаді за наявності негативного висновку ГРД, з огляду на таке:
Пункт 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачав, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, оцінюється колегіями ВККС у порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням ВРП на підставі подання відповідної колегії ВККС.
Відтак пункт 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII у наведеній редакції розвиває положення, закріплені у підпункті 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, та визначає, що оцінювання суддів, про яких ідеться у цьому підпункті, на відповідність займаній посаді за наведеними критеріями, здійснюється колегіями ВККС.
Варто зауважити, що Закон № 1402-VIII передбачає також процедуру кваліфікаційного оцінювання з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Так, статтею 83 Закону № 1402-VIII визначено, що кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.
Згідно із частиною другою статті 83 Закону № 1402-VIII критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність.
Кваліфікаційне оцінювання з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді передбачається, зокрема, для зайняття посади судді: апеляційного суду (частина перша статті 28 Закону № 1402-VIII), вищого спеціалізованого суду (частина перша статті 33 Закону № 1402-VIII) та Верховного Суду (частина перша статті 38 Закону № 1402-VIII).
Зазначене оцінювання для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді також проводиться щодо судді, до якого застосовано дисциплінарне стягнення, передбачене пунктом 4 частини першої статті 109 Закону № 1402-VIII.
Отже, Законом № 1402-VIII встановлено, що кваліфікаційне оцінювання проводиться:
1) для оцінювання судді на відповідність займаній посаді;
2) для визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Відповідно до Положення № 143/зп-16 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) кваліфікаційне оцінювання - це встановлена законом та цим Положенням процедура визначення Комісією здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді або оцінювання відповідності судді займаній посаді за визначеними законом критеріями.
Таким чином, кваліфікаційне оцінювання судді на відповідність займаній посаді покликане з`ясувати і виявити, чи суддя, якого призначили на посаду строком на п`ять років або обрали суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, відповідає цій посаді.
У свою чергу, кваліфікаційне оцінювання з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді застосовується у випадку, коли суддя (кандидат на посаду судді) претендує на зайняття посади судді за результатами конкурсу або ж при притягненні судді до дисциплінарної відповідальності.
За змістом пункту 7 частини першої статті 93 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводить ВККС.
За приписами частин першої та третьої статті 98 Закону № 1402-VIII організаційними формами діяльності ВККС є засідання у складі колегій, палат або у пленарному складі Комісії - залежно від питань, визначених цим Законом та Регламентом. Колегія ВККС формується не менше ніж з трьох членів Комісії.
Відтак кваліфікаційне оцінювання- це єдина процедура, яка має одну нормативну основу, але два випадки (дві підстави) її проведення - або для оцінювання судді на відповідність займаній посаді, або для визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
В обох випадках кваліфікаційне оцінювання проводиться за однаковими критеріями (компетентність, професійна етика, доброчесність), має одну кінцеву мету (кваліфікований професійний суддівський корпус, якому довіряють) і сутність (є засобом досягнення цієї мети).
Частина перша статті 88 Закону № 1402-VIII (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначала, що ВККС ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Якщо ГРД у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, то ВККС може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише в разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.
Таким чином, Закон № 1402-VIII установлював порядок, за якого в разі наявності негативного (про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності) висновку ГРД щодо судді (кандидата на посаду судді) рішення про підтвердження його здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді ВККС може ухвалити лише у пленарному складі й лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше, ніж одинадцятьма її членами.
Іншого порядку подолання негативного висновку ГРД Закон № 1402-VIIІ не містив, як і окремого (інакшого) порядку кваліфікаційного оцінювання суддів, які були призначені на посаду строком на п`ять років або обрані суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII (тобто «діючих» суддів), аніж той, що встановлений для визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
У контексті наведеного вище Велика Палата Верховного Суду зазначила, що пункт 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIIІ (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) містив відсильні приписи про здійснення оцінювання у «порядку, визначеному цим Законом», що, таким чином, дає достатню нормативну основу, аби застосувати до правовідносин, що стосуються оцінювання суддів, які були призначені на посаду строком на п`ять років або обрані суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII («діючих» суддів), приписи, які регламентують процедуру кваліфікаційного оцінювання на предмет здатності здійснювати правосуддя, зокрема, й положення, які стосуються участі в цій процедурі ГРД, і підходу, за якого ВККС може ухвалити рішення про підтвердження здатності судді (чи кандидата на цю посаду) здійснювати правосуддя за наявності негативного висновку ГРД (частина перша статті 88 Закону № 1402-VIIІ).
Проте приписи пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIIІ (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) у частині складу ВККС, який компетентний ухвалити рішення за наслідками оцінювання «діючого» судді, не можна інтерпретувати безвідносно до інших положень цього Закону, які містяться в основному тексті цього нормативного акта та регламентують, по суті, ті самі питання - установлення відповідності судді критеріям компетентності, професійної етики і доброчесності.
Та обставина, що оцінювання, передбачене пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIIІ (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), стосується суддів, призначених/обраних до набрання чинності Законом № 1401-VIII («діючих» суддів), не наділяє цю процедуру оцінювання настільки іншими якісними властивостями (характеристиками), щоб нівелювати юридичні наслідки надання під час оцінювання негативного висновку ГРД.
Оскільки приписи абзацу другого частини першої статті 88 Закону № 1402-VIIІ (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) у цьому контексті передбачали, що ВККСУ ухвалює рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді у пленарному складі, то аналогічним чином ВККСУ зобов`язана була діяти й під час оцінювання судді з підстави, встановленої пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIIІ (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).
У цьому зв`язку Велика Палата Верховного Суду виснувала, що частина перша статті 88 Закону № 1402-VIIІ (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), яка підлягала застосуванню як під час оцінювання здатності здійснювати правосуддя, так і при підтвердженні відповідності займаній посаді, не наділяє ВККСУ свободою розсуду (дискрецією) у ситуації, за якої ГРД у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності.
Закон установив, що в такій ситуації ВККСУ не інакше як у пленарному складі може (компетентна) ухвалити рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя, а у випадку з «діючим» суддею, оцінювання якого проводиться за тими самими критеріями, - про підтвердження відповідності займаній посаді, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма членами ВККС.
У підсумку Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що «процедура оцінювання судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, у разі, коли ГРД надала висновок, що суддя не відповідає критеріям професійної етики та/або доброчесності, закінчується не висновком колегії ВККС про відповідність судді займаній посаді у відповідному судді, а передбачає ухвалення рішення ВККС у пленарному складі з подоланням негативного висновку ГРД не менше ніж одинадцятьма членами Комісії!».
Таким чином, можна стверджувати, що, аналізуючи природу кваліфікаційного оцінювання, Велика Палата Верховного Суду наголосила, що воно є єдиною процедурою, яка має одну нормативну основу, але два випадки (підстави) її проведення: оцінювання судді на відповідність займаній посаді або визначення здатності судді (кандидата) здійснювати правосуддя у відповідному суді. В обох випадках оцінювання проводиться за однаковими критеріями (компетентність, професійна етика, доброчесність), має спільну кінцеву мету - формування професійного суддівського корпусу - та є засобом її досягнення.
Згідно з правовою позицією ВП ВС, Закон № 1402-VIII установлює імперативний порядок, за якого наявність негативного висновку Громадської ради доброчесності (ГРД) щодо невідповідності судді критеріям професійної етики чи доброчесності виключає можливість завершення процедури на рівні колегії. У такому разі рішення про підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя може бути ухвалене виключно Комісією у пленарному складі і лише за умови, що його підтримають не менше ніж одинадцять її членів (дві третини від складу).
Те, що приписи пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII (щодо оцінювання «діючих» суддів) містять відсильні норми до загального порядку оцінювання, визначеного Законом, дає достатню нормативну основу для застосування до процедури оцінювання на відповідність займаній посаді правил частини першої статті 88 Закону, які регламентують роль ГРД та обов`язковість пленарного розгляду. 
З огляду на викладене, можна констатувати, що Велика Палата Верховного Суду наскрізно застосовує норми матеріального права як у випадку оцінювання на відповідність займаній посаді, так і оцінювання на здатність здійснювати правосуддя. Обов`язковість пленарного засідання у разі наявності негативного висновку ГРД, за висновками ВП ВС, не залежить від виду кваліфікаційного оцінювання та того, чи погодилася колегія ВККС із доводами ГРД, чи, навпаки, ухвалила попереднє рішення про відповідність судді займаній посаді.
Як вже зазначалось вище, у даному випадку, незважаючи на наявність негативного висновку ГРД, питання щодо відповідності ОСОБА_1 критеріям професійної етики та/або доброчесності вирішувалось колегією ВККСУ, тобто, з урахуванням наведеного вище, - складом ВККСУ, який не мав на це повноважень.
Оцінюючи решту доводів Позивачки в частині порушення ВККСУ процедури прийняття оскаржуваного рішення, а також перевіряючи його на відповідність критеріям обґрунтованості та вмотивованості, визначеним у пункті 4 частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIII, Суд зазначає наступне.
6.2. Щодо обов`язку належної умотивованості рішення Комісії та прозорості методики виставлення балів
В основу оскаржуваного акта Комісією покладено сукупність оціночних суджень та суб`єктивних умовиводів щодо майнового стану близьких осіб та обставин наукової діяльності судді, які мали сукупний вплив на формування підсумкового бала (618,13) та стали вирішальною підставою для констатації професійної невідповідності Позивачки займаній посаді.
Отже, на переконання Відповідача, встановлені ним обставини свідчать про неспроможність судді виконувати професійні функції навіть на мінімально прийнятному рівні.
Імперативні приписи частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII вимагають ухвалення Комісією саме мотивованого рішення. Відсутність мотивів у такому рішенні є законодавчо визначеною підставою для його оскарження і наступного скасування. Це прямо закріплено у пункті 4 частини зазначеної статті Закону.
За рекомендаціями численних джерел «м`якого права» вимога щодо обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень означає, що таке рішення повинне прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Цей критерій вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так й інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього суб`єкт владних повноважень має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків. Несприятливе для особи рішення обов`язково повинне бути вмотивованим.
Велика Палата Верховного Суду також неодноразово роз`яснювала, що легітимна мета вимірювання доброчесності полягає в здобутті доказів умисного порушення норм суддівської етики чи свідомого нехтування стандартами поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, а також допущення поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2024 року у справі № 990/139/24 (пункти 120, 123-129 постанови).
Належна мотивація рішення ВККС (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень) дає можливість перевірити, як саме (за якими ознаками) відбувалася процедура вирішення цього питання.
У розвиток наведених підходів Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2025 року у справі №990/151/24 вказала на те, що , що обґрунтованість рішення передбачає належну його аргументацію, яка охоплює з`ясування обставин, що мають значення для ухвалення цього рішення. У сукупності це все надає рішенню якості вмотивованого, тобто такого, яке дозволяє з достатньою чіткістю розуміти, чим керувався суб`єкт, що його ухвалив.
Відповідно до Додатку до Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи (17.11.2010) з метою сприяння ефективному здійсненню правосуддя та постійному підвищенню його якості відповідно до параграфа 58 держави-члени мають впроваджувати системи оцінювання суддів органами судової влади (п. 42). Якщо органи судової влади встановлюють системи для оцінювання роботи суддів, вони мають ґрунтуватися на об`єктивних критеріях. Ці критерії повинен оприлюднити компетентний судовий орган. Процедурою має бути передбачений дозвіл суддям висловлювати погляди щодо власної діяльності та її оцінювання, а також оскаржувати оцінювання в незалежному органі влади або суді (п. 58).
Згідно з Висновком Консультативної ради європейських суддів (КРЄС) № 17 (2014) «Щодо оцінювання діяльності суддів, якості правосуддя і поваги до незалежності судової влади» джерела інформації, які використовуються в процесі оцінювання, мають бути надійними. Особливо це стосується інформації, на якій ґрунтуються незадовільні результати оцінювання. Також важливо, щоб оцінювання ґрунтувалося на достатній кількості доказів. Суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати доступ до будь-якого доказу, що може бути використаний при оцінюванні, з можливістю оскарження його за потреби (п. 39). КРЄС застерігає від оформлення результатів оцінювання лише у вигляді балів, чисел, процентних співвідношень або кількості винесених рішень. Усі ці методи, за умови застосування їх без подальшого пояснення чи оцінки, можуть створити хибне враження об`єктивності та достовірності (п. 42).
У висновку Організація з безпеки і співробітництва в Європі / Бюро демократичних інститутів і прав людини (далі - ОБСЄ/БДІПЛ) щодо Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII вказано, що суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати змогу оскаржити результати незадовільного оцінювання, особливо, якщо зачіпаються громадянські права судді в розумінні статті 6 Європейської конвенції з прав людини; і що серйознішими можуть бути наслідки оцінювання для судді, то важливішими є такі права на ефективне оскарження (п. 81).
Положеннями Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980, прийнятої на 316-1 нараді заступників Міністрів, передбачено, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Слід визнати, що законодавче регулювання не є і не може бути всеосяжним за формою та змістом, тому наявність певної міри розсуду є допустимою та належною. Попри це, границі дискреційних повноважень адміністративного органу не можуть бути неоглядними. Межа такого розсуду повинна бути мінімально достатньою, для, зокрема, уникнення порушення законодавчих приписів та запобігання зловживанням.
У справі, що розглядається, Комісією як єдиним органом, уповноваженим на проведення кваліфікаційного оцінювання суддів в силу закону, на підставі дослідження матеріалів суддівського досьє та за результатами співбесіди з суддею в межах законодавчо визначеної процедури кваліфікаційного оцінювання суддю Октябрського районного суду міста Полтави ОСОБА_1 було визнано такою, що не відповідає займаній посаді та не підтвердила можливість виконання суддівських функцій навіть на мінімально прийнятному рівні.
Суд враховує, що згідно з нормативними засадами процедури кваліфікаційного оцінювання, визначеними Положенням № 143/зп-16, оцінювання судді на відповідність займаній посаді ґрунтується на принципі внутрішнього переконання членів Комісії, яке формується за результатами дослідження матеріалів досьє та проведення співбесіди. Показники відповідності встановленим критеріям підлягають як окремому, так і системному аналізу, де статистичні дані виступають допоміжним інструментом, що оцінюється виключно у поєднанні з якісними характеристиками діяльності судді. При цьому підтвердження професійної спроможності особи прямо залежить від отримання нею балів, вищих за нульовий поріг за кожним із етичних та професійних показників, а підсумковий результат на етапі співбесіди визначається шляхом обчислення середнього арифметичного значення індивідуальних оцінок усіх членів колегії.
Разом з тим, фундаментальні принципи права та доктринальна максима «expressum facit cessвre tacitum» (чітко виражене унеможливлює те, що припускається) диктують вимогу щодо граничної ясності нормативних приписів, яка б виключала можливість суб`єктивного волюнтаризму. Водночас аналіз Положення № 143/зп-16 свідчить, що попри формалізацію окремих стадій, переважна більшість показників фактично перебуває у зоні необмеженого дискреційного розсуду Комісії, правильність застосування якого наразі позбавлена механізму зовнішньої верифікації з боку інших державних органів чи інститутів громадянського суспільства.
У контексті наведеного вище Суд акцентує увагу на тому, що дискреційні повноваження відповідача, попри їх широту, не можуть бути абсолютними. Межею такої свободи є імперативна заборона свавілля, що зумовлює нагальну потребу в ефективному зовнішньому (публічному) контролі, насамперед - судовому. Процесуальна прозорість та зрозумілість логіки формування підсумкового бала є не лише обов`язковою умовою для забезпечення прав судді як учасника провадження, а й засадничою гарантією суспільної довіри до результатів оцінювання. Доступність та вмотивованість рішень Комісії є фундаментом для формування якісного суддівського корпусу, що відповідає високим очікуванням демократичного суспільства.
У розрізі наведеного «внутрішнє переконання» члена Комісії за жодних умов не може розумітися як необмежена влада, чи то як суб`єктивне враження, засноване на емоційному компоненті. По суті категорія «внутрішнє переконання» виражає психологічно-суб`єктивну впевненість особи у відповідності власної оцінки об`єктивно існуючим обставинам чи фактам. Але для того, аби бути належним, внутрішнє переконання повинно: відповідати результатам кваліфікаційного оцінювання, визначеним на підставі фактів об`єктивної дійсності, встановлених шляхом повного і всебічного дослідження усіх матеріалів: результатів тестів, суддівського досьє, у т ч Висновку (інформації) ГРД (за їх наявності), та пояснень судді; ґрунтуватися на доказах, зібраних з належних джерел у встановленому законом порядку, при цьому кожен доказ повинен бути перевіреним, проаналізованим й оціненим як окремо, так і в сукупності з іншими. 
Висновки стосовно фактичних обставин справи, що ґрунтуються на суб`єктивних припущеннях та опосередкованих сумнівах, за відсутності їх належного документального підтвердження, не можуть вважатися обґрунтованими та покладатися в основу владного рішення. Будь-яка негативна оцінка доброчесності повинна базуватися на об`єктивних фактах, а не на варіантивності сприйняття одних і тих самих подій різними особами. Ставити під сумнів етичну відповідність судді без спростування наданих ним логічних пояснень є недопустимим.
Про дотримання членами Комісії означеної процедури свідчитиме належна мотивація його висновку: встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення кожного з перелічених у Главі ІІ Положення № 143/зп-16 (п.п. 1-10) питань; посилання на докази, якими такі обставини обґрунтовані, із зазначенням причин їх прийняття чи відхилення; оцінка доводів та аргументів особи, що до якої застосовуються процедура оцінювання; застосовані норми права.
Належна вмотивованість рішення за результатами кваліфікаційного оцінювання є не лише формальною вимогою пункту 4 частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIII, а й фундаментальною гарантією того, що суддя був «почутий» органом влади. У контексті справи ОСОБА_1 це має особливе значення, оскільки проведення фінальної співбесіди, на якій вперше були озвучені нові питання і докази, тривалістю лише 17 хвилин та відсутність у рішенні деталізації того, як саме кожен член Комісії оцінив окремі показники, нівелює право позивачки на відповідь та розуміння логіки суб`єкта владного повноважень при ухваленні оскаржуваного рішення.
Лише за умови наведення чітких і зрозумілих мотивів може бути забезпечений реальний судовий контроль за законністю дій ВККСУ як суб`єкта владних повноважень.
Прозорість адміністративної процедури та методології виставлення балів є ключовим запобіжником проти свавілля. Натомість, ситуація, за якої переважна більшість показників оцінюється за «внутрішнім переконанням» членів Комісії без розкриття змісту вжитого у рішенні вислову «крім іншого», призводить до надмірної суб`єктивізації акта, що позбавляє суд можливості встановити дійсні причини, з яких Комісія дійшла висновку про невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді, та перевірити пропорційність зниження балів у співвідношенні з встановленими фактами щодо навантаження та відсутності скарг.
У практиці ЄСПЛ, зокрема у справі «Суомінеен проти Фінляндії» (див. рішення від 01.07.2003 р., заява №3780001/97, п. 36) наголошено, що, хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган державної влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Окрім того, враховуючи наведені норми Конституції України та імперативну вимогу частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII щодо обов`язкової мотивованості рішень Комісії, а також практику ЄСПЛ та міжнародні стандарти, у рішенні за результатами кваліфікаційного оцінювання має міститись чіткий висновок про те, у чому саме полягає неспроможність судді здійснювати правосуддя на "об`єктивно визначеному мінімально прийнятному рівні". 
Згідно з Висновком КРЄС № 17 (2014), незадовільні результати оцінювання не повинні (крім виняткових обставин) автоматично призводити до звільнення, якщо тільки вони однозначно не підтверджують нездатність судді виконувати свої обов`язки.
У контексті справи ОСОБА_1 . Комісія не навела переконливих доводів, яким чином встановлені нею обставини (зокрема, технічні описки у датах рішень чи сумніви щодо майна близьких осіб) свідчать про таку професійну деградацію чи етичну непридатність Позивачки, що робить неможливим здійснення нею правосуддя навіть на мінімально прийнятному рівні. 
До того ж, як вбачається з матеріалів справи, Позивачкою успішно було складено практичний іспит, підтверджено дані про стабільно високу інтенсивність її роботи в Октябрському райсуді м. Полтави та відсутність скарг від учасників справ, з огляду на що висновок ВККСУ про її невідповідність займаній посаді за оціночно-сукупним результатом 618,13 бала виглядає передчасним та позбавленим належного фактичного обґрунтування.
Рішення Комісії не містить інформації про те, що позивачка отримала хоча б за одним критерієм 0 балів. Судом в порядку підготовки справи до розгляду було витребувано суддівське досьє, однак, за результатами його дослідження встановлена відсутність відомості чи іншого документального джерела, з якого можна було б встановити оцінки позивачки за кожним показником (складовою) критеріїв оцінювання, виставлені кожним членом колегії, щоб мати можливість оцінити відповідність способу оцінювання та перевірити правильність обчислення їх сукупного значення кожним з членів колегії, а потім - правильність виведення їх середнього арифметичного значення як загального результату оцінювання судді.
У рішенні зазначені певні фактичні судження, які, за твердженням Комісії, «крім іншого», вплинули на оцінку відповідності позивача займаній посаді «за критеріями професійної етики та доброчесності», однак, фактичне співвідношення наведених суджень із виставленими балами у рішенні не з`ясовано, не зазначено, оцінку за які саме зі складових цих критеріїв знижено і наскільки суттєво (з урахуванням широкого спектру їх проявів та наявності чи відсутності їх безпосереднього впливу на них (причинно-наслідкового зв`язку)). 
Жодних застережень до показників складових критерію компетентності (професійної, особистої, соціальної) Комісією в рішенні не висловлено, проте констатовано виставлені бали за узагальненими категоріями, які є істотно нижчими від максимальних.
Загалом у рішенні відсутні бали позивача за кожною складовою загальних критеріїв, виставлені кожним з членів колегії, та не визначено середнього арифметичного значення таких оцінок почергово, від підрахунку за критеріями залежно від суми результатів його складових, до визначення загального результату. Особливо критичним є те, що за критеріями компетентності Комісія не висловила жодних застережень, проте виставила бали (наприклад, 10 за ефективність із 80 можливих), які є непропорційно нижчими від максимальних.
Більше того, той факт, що «виявлення за результатами кваліфікаційного оцінювання невідповідності судді ОСОБА_1 займаній посаді здійснено Комісією за сукупним результатом всіх критеріїв (компетентності, професійної етики, доброчесності), а не за кожним критерієм окремо», підтверджено у письмовому відзиві Комісії на позов.
Колегія суддів зазначає, що конкретні фактичні обставини, які слугують інструментом для оцінки визначених показників, не можуть автоматично поширювати свій негативний вплив на інші критерії, до яких вони не мають безпосереднього відношення. Ті показники, щодо яких у мотивувальній частині рішення не висловлено жодних обґрунтованих застережень, мають бути оцінені виключно на підставі об`єктивних фактичних та статистичних відомостей, що містяться в матеріалах суддівського досьє.
Більше того, кожен етап кваліфікаційного оцінювання повинен мати належне процесуальне та документальне закріплення, що є обов`язковою умовою для забезпечення можливості повної судової перевірки логіки ухваленого рішення. Відсутність у матеріалах справи доказів дотримання Комісією встановлених нею ж методологічних правил оцінювання ставить під сумнів дотримання принципів об`єктивності, прозорості та безсторонності протягом усієї процедури.
Таким чином, у вимірі спірних правовідносин, які склались за участю сторін цієї справи, звертає на себе увагу та обставина, що зі змісту спірного рішення достеменно не зрозуміло, якому саме з визначених частиною дев`ятою статті 69 Закону № 1402-VIII складових критерію доброчесності (як-то незалежність; чесність; неупередженість; непідкупність; сумлінність; дотримання етичних норм; бездоганна поведінка у професійній діяльності та особистому житті; законність джерел походження майна; відповідність рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам; відповідність способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу), на думку ВККС, не відповідає ОСОБА_1 .
Завершуючи правовий аналіз спірного рішення, Суд констатує, що його зміст не дозволяє чітко ідентифікувати, які саме встановлені обставини (чи їх конкретна сукупність) призвели Комісію до переконання, що Позивачка не спроможна виконувати свої посадові обов`язки навіть на мінімально прийнятному рівні. 
Згідно з міжнародними стандартами, зокрема Висновком КРЄС №17, звільнення за результатами оцінювання є можливим лише у випадку, якщо об`єктивні висновки однозначно підтверджують нездатність або небажання судді виконувати свою роботу.
У даній справі Відповідач застосував підхід, за якого сукупна оцінка притаманних судді рис і якостей отримала виключно числове вираження (618,13 бала). Констатація недосягнення отриманим результатом певного порогового значення (67% від максимуму) створює лише зовнішнє враження обґрунтованості рішення. Проте, за відсутності в тексті акта логіко-математичного розшифрування - скільки саме балів було знято за кожен окремий «недолік» (будь-то технічні описки, майнові питання родичів чи наукові публікації) - такий підхід не дає розуміння реальних підстав для звільнення судді.
Суд наголошує, що просте оперування цифрами без наведення конкретних мотивів, чому ті чи інші факти тягнуть за собою саме таку кількість балів, робить процедуру оцінювання непрозорою. Це перетворює квазісудову функцію Комісії на механічний процес, де за арифметичною «недотягнутістю» до порога приховується відсутність переконливих доказів професійної непридатності особи.
Таким чином, оскільки спірне рішення не розкриває причинно-наслідкового зв`язку між конкретною поведінкою судді та висновком про її неспроможність здійснювати правосуддя, воно не може вважатися вмотивованим у розумінні пункту 4 частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIII.
Надалі Верховний Суд переходить до перевірки фактів та обставин, які в рішенні ВККСУ вказані як підстави для визнання позивача такою, що не відповідає займаній посаді судді, надаючи оцінку обґрунтованості та вмотивованості висновків Комісії в зазначеному рішенні щодо таких фактів.
6.3. Щодо фактів здійснення правосуддя у період відпусток, навчання та затримки надсилання рішень до ЄДРСР
Обставини, викладені Комісією в пунктах 108- 135 оскаржуваного Рішення ВККСУ, стверджують про систематичне порушення суддею ОСОБА_1 імперативних приписів закону в частині строків «складання та оприлюднення судових рішень», оцінюючи які, Комісія дійшла висновку, що суддею не надано обґрунтованих і достатніх пояснень, а також доказів, які б підтверджували правомірність несвоєчасного надсилання судових рішень до ЄДРСР. 
Період, несвоєчасне оприлюднення судових рішень за який поставлено судді у провину, визначено в оскаржуваному рішенні з 1.01.2017р. по 31.08.2021р. 
Закон України «Про доступ до судових рішень» № 3262-IV від 22 грудня 2005 року (далі - Закон № 3262 -IV- визначає порядок доступу до судових рішень з метою забезпечення відкритості діяльності судів загальної юрисдикції, прогнозованості судових рішень та сприяння однаковому застосуванню законодавства. Судові рішення оприлюднюються в Реєстрі знеособлено та з приховуванням персональних даних сторін, що зумовлено наведним вище спеціальним його призначенням.
Відповідно до частини третьої статті 3 Закону суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. 
Згідно з частиною першою статті 10 цього закону порушення правил ведення Реєстру, а також порушення права на доступ до судових рішень тягнуть за собою відповідальність згідно із законом. 
Разом з тим, закону, який би містив відповідні положення про коло осіб, конкретні підстави, межі та обсяг такої відповідальності Верховною Радою України не ухвалено. 
19.04.2018р. Вищою радою правосуддя прийнято рішення № 1200/0/15-18 «Про затвердження Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень», відповідно до пункту 1 Розділу ІІІ якого електронний примірник судового рішення або окремої думки судді виготовляється судом в АСДС у день ухвалення судового рішення або виготовлення його повного тексту в паперовій формі, підписується КЕП судді, який ухвалив таке судове рішення, а в разі колегіального розгляду - КЕП усіх суддів, що входять до складу колегії, та зберігається у стані, що унеможливлює його подальше коригування.
Пунктом 3 Розділу Х цього Положення визначено, що відповідальність за організацію в суді своєчасного правильного та повного внесення до АСДС реєстраційних відомостей, зазначених у пункті 3 розділу II цього Положення, а також відомостей про набрання судовим рішенням законної сили (у тому числі за результатами розгляду справи судом апеляційної чи касаційної інстанції), надсилання таких відомостей до Реєстру, а також за своєчасне надсилання адміністраторові відомостей, зазначених в абзаці другому пункту 2 розділу III цього Порядку та пункті 3 розділу III цього Порядку, несе керівник апарату суду або особа, яка виконує його обов`язки. 
В аспекті наведеного важливо наголосити, що, здійснюючи судочинство, суддя керується виключно спеціальним процесуальним законом. Так, зокрема, за приписами частини 1 статті 1 КПУ України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Так само за частиною 1 статті 1 ЦПК України юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, а також порядок здійснення цивільного судочинства, - визначає виключно цей Кодекс. 
Відповідно до приписів частини шостої статті 259 Цивільного процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. У виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Складання повного тексту ухвали, залежно від складності справи, може бути відкладено на строк не більш як п`ять днів з дня оголошення вступної та резолютивної частин ухвали.
Так само частиною другою статті 376 Кримінального процесуального кодексу України передбачено: якщо складання судового рішення у формі ухвали вимагає значного часу, суд має право обмежитися складанням і оголошенням його резолютивної частини, яку підписують всі судді. Повний текст ухвали повинен бути складений не пізніше п`яти діб з дня оголошення резолютивної частини і оголошений учасникам судового провадження. Про час оголошення повного тексту ухвали має бути зазначено у раніше складеній її резолютивній частині.
Строків та порядку внесення судових рішень до Єдиного державного реєстру судових рішень ці процесуальні закони не визначають.
Права та обов`язки судді визначені статтею 56 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» № 1402-VIII від 2 червня 2016 року, першим і другим пунктами частини 7 якої передбачено, що суддя зобов`язаний, зокрема, справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів. 
Свою позицію Комісія обґрунтувала також положеннями статті 7 Кодексу суддівської етики, затвердженого рішенням ХІ з`їзду суддів України від 22 лютого 2012 року (в редакції, чинній на момент існування обставин, що досліджуються) відповідно до яких суддя повинен старанно й неупереджено виконувати покладені на нього обов`язки та вживати заходів для поглиблення своїх знань та вдосконалення практичних навичок, а також позиції Ради суддів України про те, що старанність слід розцінювати як моральну якість та чесноту судді, яка включає в себе правильне розпорядження суддею своїм робочим часом, постійний контроль та аналіз власних дій, зосередження повної концентрації на виконанні своїх суддівських обов`язків. Обов`язок судді старанно виконувати покладені на нього обов`язки регламентований відповідними процесуальними законами та полягає, зокрема, у дотриманні ним порядку і строків розгляду судових справ, виготовленні судових рішень у строки, передбачені чинним законодавством, забезпеченні можливості реалізації сторонами своїх процесуальних прав тощо.
Своєю чергою, позивачка вважає такі висновки Комісії необґрунтованими, наголошуючи на тому, що систематичні затримки у надсиланні рішень до ЄДРСР були пов`язані, в першу чергу, з надмірним судовим навантаженням та складними умовами роботи в Октябрському райсуді м. Полтави. Вона вказує, що її суд входить до тридцятки найбільш завантажених судів України, а її особисті показники розгляду справ значно перевищували середньообласні, що, в поєднанні зі статусом слідчого судді, змушувало її надавати пріоритет терміновим процесуальним діям. ОСОБА_1 також підкреслює, що ці технічні затримки в реєстрі не призвели до порушення прав учасників справ, оскільки паперові копії рішень видавалися вчасно, а жодних дисциплінарних скарг чи проваджень з цього приводу за весь період її кар`єри зареєстровано не було.
Не применшуючи важливості і значення етичних норм і стандартів, колегія суддів все ж змушена констатувати обов`язковість з боку суб`єкта владних повноважень чіткого визначення меж, правових підстав, складу і наслідків тих діянь, що ставляться судді у провину.
Натомість, по-перше, ВККСУ у своєму рішенні фактично ототожнила два різні за своєю юридичною природою обов`язки - процесуальне складання повного тексту рішення та технічне оприлюднення його електронної копії в Єдиному державному реєстрі судових рішень (ЄДРСР). Комісія констатувала систематичне порушення Позивачкою імперативних приписів закону щодо «строків складання та оприлюднення», не розмежовуючи ці поняття та не з`ясувавши, чи було порушено саме строки виготовлення повних текстів рішень, визначені ЦПК та КПК України, чи затримка стосувалася виключно етапу надіслання вже готових документів до Реєстру. Суд зазначає, що вчасне складання рішення є ключовою процесуальною гарантією прав сторін, тоді як наповнення ЄДРСР є адміністративно-технічною функцією, недбале ставлення до якої, за твердженням ВККС, дійсно загалом впливає на авторитет суду, проте не завжди свідчить про фактичну затримку у виготовленні тексту, та, відповідно, пряме порушення прав сторін провадження на ефективний судовий захист.
По-друге, Комісія не встановила належним чином характер дій позивачки, обмежившись лише формальною констатацією кількості прострочених рішень без дослідження реальних обставин їх створення і оприлюднення. Комісія не з`ясувала, чи були рішення фактично виготовлені вчасно у внутрішній системі «Д-3», спираючись виключно на дати їх надіслання для оприлюднення, які за твердженням судді ОСОБА_1 , могли відрізнятися через людський фактор або технічні помилки. Зокрема, позивачка вказувала, що багато документів створювалися в системі («чернетки») вчасно її помічником, проте відправлялися до Реєстру із запізненням через надмірну зайнятість судді виконанням невідкладних повноважень слідчого судді.
По-третє, Комісія взагалі не надала оцінки ґрунтовним доводам ОСОБА_1 щодо критичного рівня судового навантаження в Октябрському районному суді м. Полтави і її особисто, який безпосередньо впливав на технічні аспекти роботи. Статистичні дані підтверджують, що цей суд входить до тридцятки найбільш завантажених судів України, а особисте навантаження позивачки у досліджувані періоди в рази перевищувало середньообласні та середньосудові показники. Проте, об`єктивна неможливість оперативно опрацьовувати технічне наповнення Реєстру за умов постійного розгляду великої кількості клопотань органів досудового розслідування була проігнорована відповідачем при виставленні балів за критерієм компетентності.
Наостанок, ВККС не врахувала докази своєчасного виготовлення рішень та повну відсутність скарг від учасників судових процесів за весь період кар`єри судді. Позивачка наголошувала, що паперові копії рішень видавалися сторонам та направлялися поштою без затримок, що побіжно підтверджується відсутністю будь-яких дисциплінарних проваджень чи офіційних нарікань з боку громадян щодо несвоєчасного отримання текстів рішень. Таким чином, технічні затримки у наповненні ЄДРСР не потягли за собою порушення прав учасників справ на доступ до правосуддя, а Комісія не навела жодних доказів того, що ці обставини мали негативні наслідки для конкретних осіб чи інтересів правосуддя загалом.
Окремим аргументом Комісії щодо неналежного ставлення Позивачки до своїх професійних обов`язків слугував висновок про неможливість здійснення правосуддя в м. Полтаві у періоди, коли ОСОБА_1 перебувала на очному навчанні у м. Києві. Відповідач, апелюючи до відстані у понад 350 км між цими містами, зафіксував систематичний характер таких випадків: зокрема, постановлення 4 ухвал у травні 2017 року та 17 судових рішень у березні 2021 року в періоди проходження 40-годинних навчальних курсів у НШСУ.
Своєю чергу, Позивачка пояснила ці розбіжності тим, що частина заходів відбувалася у дистанційному (онлайн) форматі, що давало змогу працювати після завершення сесій, а у випадку очного навчання - вона мала можливість повертатися до робочого місця автомобілем у вечірній час. Суддя наголосила, що її повноваження на час навчання не припинялися, а більшість згаданих документів були процесуальними чернетками, підготовленими помічником заздалегідь, у текстах яких було допущено технічні описки в датах.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам у контексті доводів та аргументів сторін, Верховний Суд виходить з наступного.
Суддя є носієм конституційної влади, яка здійснюється безперервно. Це означає, що суддя виконує свої обов`язки не лише у чітко визначений «робочий час», як це притаманно найманим працівникам, а постійно. З огляду на це, більшість традиційних категорій трудового законодавства (як-от «робочий час», «прогул», «трудовий договір») не є повною мірою застосовними до статусу судді. Суддя не укладає трудового договору і не підлягає загальним правилам внутрішнього розпорядку в класичному розумінні, оскільки отримує свій статус на підставі конституційного акта - Указу Президента України за поданням Вищої ради правосуддя. Здійснення правосуддя є особливою формою публічної служби, ключовою характеристикою якої є конституційні гарантії незалежності.
Рада суддів України у рішенні «Про особливості обліку робочого часу суддів» від 25 листопада 2021 року № 54 встановила, що облік виконуваної роботи та розподіл робочого часу належать до прерогативи самого судді. Суддя зобов`язаний організовувати свою діяльність так, щоб забезпечити розгляд справ у розумні строки, при цьому визначальним є не фізична присутність на робочому місці у визначені години, а ефективність здійснення правосуддя. 
Аналогічну позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 вересня 2021 року у справі № 11-98 сап 21, зазначивши, що специфіка обов`язків судді передбачає роботу в умовах ненормованого дня та самостійний розподіл навантаження, зокрема, за межами офіційного робочого часу установи чи у вихідні дні.
Враховуючи наведене вище, Суд констатує, що факт підготовки чи підписання документів у періоди навчання не може бути безумовним свідченням професійної недоброчесності, а, навпаки, часто свідчить про наполегливість і відданість у «дотриманні строків» розгляду справ.
До того ж, Відповідачем не було спростовано доводів Позивачки про те, що частина навчальних заходів проходила в режимі відеоконференцій, що дозволяло їй фактично перебувати на робочому місці та виконувати професійні функції. Посилання ж Комісії виключно на фізичну відстань між Києвом та Полтавою без урахування можливостей дистанційної роботи та переміщення у позаробочий час є проявом надмірного формалізму, що суперечить принципу всебічного оцінювання діяльності судді.
Спростовуючи ж факти здійснення правосуддя під час перебування у відпустці ОСОБА_1 вказала на те, що фактично це були технічні описки у датах таких судових рішень. Вона наголошує, що фізично не підписувала акти та не перебувала на робочому місці під час відпусток за кордоном, а помилки в датах документів виникли через велике навантаження при підготовці проектів («чернеток») у системі «Д-3». Позивачка зауважує, що такі описки становлять лише 0,6% від загальної кількості ухвалених нею восьми тисяч рішень, не мають характеру умисних порушень і можуть бути виправлені в процесуальному порядку, а отже, не можуть свідчити про її недоброчесність.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів констатує, що наведені вище ґрунтовні доводи Позивачки не отримали належного відображення та правової оцінки у спірному рішенні ВККСУ, натомість Комісія обмежилася лише формальним висновком про те, що пояснення судді є «непереконливими», проте не навела жодного аргументу на спростування технічної природи зафіксованих розбіжностей.
При цьому, Суд акцентує увагу на тому, що Комісія, маючи у своєму розпорядженні дані від ДП «ІСС», не проаналізувала критично важливий показник - дату накладення електронного цифрового підпису (ЕЦП). З цих відомостей вбачається, що у багатьох випадках, де дата документа припадала на період відпустки, фактичне підписання та створення електронної копії в системі відбувалося значно пізніше, коли суддя вже перебувала на робочому місці (наприклад: згідно з даними Державної прикордонної служби України з 21.03.2021 по 28.03.2021 року зафіксовано виїзд ОСОБА_1 закордон, ухвала у справі № 552/5883/20 датована 25.03.2021, проте створена вона була у системі «Д-3» лише 10.09.2021 року, а підписана ЕЦП суддею 13.09.2021 року). Комісія ж фактично ототожнила дату, вказану в тексті документа, з моментом його реального виготовлення, проігнорувавши технологічні особливості роботи програми «Д-3».
Відтак, враховуючи наведене вище, а також статистичні дані, які підтверджують, що Позивачка працювала в умовах одного з найвищих рівнів навантаження, колегія суддів вважає, що допущення технічних описок у 0,6% випадків є об`єктивно зрозумілим «людським фактором», а не ознакою систематичної умисної чи недбалої недоброчесності. До того ж, такий недолік судових рішень, як технічні описки в датах, можуть бути виправлені судом у порядку, визначеному ЦПК та КПК України.
Таким чином, Суд доходить висновку, що вказані обставини за відсутності доказів реальної шкоди правам сторін чи фактів умисного фальшування інформації, не можуть слугувати підґрунтям для формування «обґрунтованого сумніву» у доброчесності судді. Формальні розбіжності в датах, зумовлені специфікою обліку робочого часу та технологічними особливостями роботи в системі «Д-3», не нівелюють загальний показник ефективності Позивачки та її відданості професійним обов`язкам.
6.4. Щодо майнових критеріїв доброчесності та обов`язку бути обізнаним про майно близьких осіб та членів сім`ї
Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що підставою для оцінки Позивачки в 290 балів (120 - за етику та 170 - за доброчесність) за критеріями професійної етики та доброчесності в межах кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді, слугували висновки Комісії про невиконання суддею обов`язку бути обізнаною про свої майнові інтереси та вживати розумних заходів для того, щоб бути обізнаною про майнові інтереси членів своєї сім`ї.
Комісія встановила, що ОСОБА_1 не відобразила у щорічній декларації за 2023 рік квартиру в м.Києві, яка належить її чоловіку на праві власності з березня 2023 року. Пояснення судді про те, що вона дізналася про це майно лише у травні 2024 року, Комісія визнала свідченням того, що вона не вжила належних і достатніх заходів для обізнаності про інтереси сім`ї, а її поведінка при заповненні декларацій, за висновком Комісії, не може вважатись «бездоганною», оскільки вона мала технічну можливість перевірити такі дані у відповідних реєстрах.
Комісія також акцентувала увагу на придбанні батьком чоловіка ( ОСОБА_4 ) двох коштовних квартир у м.Києві протягом 2018- 2019 років за ціною, що значно перевищувала його офіційні доходи за останні 20 років. Враховуючи, що ці активи згодом були безоплатно передані у власність чоловіку та донькам судді (шляхом дарування), ВККСУ наголосила, що суддя зобов`язана була з`ясовувати законність джерел походження такого майна.
Ненадання суддею переконливих пояснень щодо статків близьких осіб та походження майна, яке перейшло її родині, було розцінено Комісією як обставина, що викликає обґрунтований сумнів у її доброчесності. 
На противагу таким твердженням ВККСУ Позивачка вказала на те, що інформацію про наявність у власності її чоловіка ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 вона отримала лише у травні 2024 року з листа-звернення ГРД, оскільки вказане майно було набуто ним на підставі договору дарування від батька ОСОБА_4 22.03.2023 (підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 326656928), але чоловік не повідомив про це через тривале окреме проживання та «специфічний характер стосунків», за яких вони не обговорювали майнові питання. 
Позивачка також наголошує, що одразу після виявлення факту володіння квартирою вона самостійно направила повідомлення до НАЗК про необхідність внесення відповідних уточнень до декларації за 2023 рік, що свідчить про відсутність умислу на приховування активів, а констатований Комісією факт посвідчення договору дарування її матір`ю-нотаріусом ОСОБА_6 не спростовує необізнаності судді, оскільки нотаріус зобов`язаний дотримуватися професійної таємниці згідно зі ст. 8 Закону України «Про нотаріат».
В оскаржуваному рішенні наведена обставина оцінена у двох аспектах: як порушення правил майнового декларування і як порушення етичних стандартів.
6.4.1. Оцінюючи наведені вище обставини в аспекті порушення Позивачкою порядку та повноти декларування, Суд виходить з наступного.
Венеціанська комісія у спільному висновку Венеціанської комісії й Директорату з прав людини Генерального директорату з прав людини та верховенства права щодо Закону «Про судоустрій і статус суддів» і внесення змін до Закону «Про Вищу раду юстиції», прийнятий Венеціанською комісією на її 102-му пленарному засіданні ((Венеція, 20-21 березня 2015 року), зауважила, що дані щодо відповідності судді етичним та антикорупційним критеріям (пункт 11 частини третьої статті 85) мають бути засновані тільки на фактах, які вже були встановлені компетентними органами.
Основні засади запобігання і протидії корупції в публічній і приватній сферах суспільних відносин, відшкодування завданої внаслідок вчинення корупційних правопорушень збитків, шкоди, поновлення порушених прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав чи інтересів юридичних осіб, інтересів держави визначає спеціальне антикорупційне законодавство, основу якого до 14 жовтня 2014 року (частково до 01 вересня 2016 року) складав Закон України «Про засади запобігання і протидії корупції» № 3206-VI від 07 квітня 2011 року, а після втрати ним чинності - Закон України «Про запобігання корупції» № 1700-VII від 14 жовтня 2014 року (далі - Закон 1700-VII у відповідній редакції).
Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1700-VII НАЗК є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.
Згідно з пунктом 7-1 частини першої статті 11 Закону № 1700-VII до повноважень НАЗК належить здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій суб`єктів декларування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя суб`єктів декларування.
Відповідно до Закону №1700-VII НАЗК здійснює контроль та перевірку декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, незалежно від посади, яку займає така особа.
У разі виявлення ознак адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, уповноважені особи Національного агентства складають протокол про таке правопорушення, який направляється до суду в порядку, визначеному Національним агентством (частина сьома статті 12 Закону № 1700-VII).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 46 Закону № 1700-VII у декларації зазначаються відомості про об`єкти нерухомості, що належать суб`єкту декларування та членам його сім`ї на праві приватної власності, включаючи спільну власність, або знаходяться у них в оренді чи на іншому праві користування, незалежно від форми укладення правочину, внаслідок якого набуте таке право. Такі відомості включають:
а) дані щодо виду, характеристики майна, місцезнаходження, дату набуття майна у власність, оренду або інше право користування, вартість майна на дату набуття його у власність, володіння або користування;
б) у разі якщо нерухоме майно перебуває у спільній власності, про усіх співвласників такого майна вказуються відомості, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, або найменування відповідної юридичної особи із зазначенням коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. У разі якщо нерухоме майно перебуває в оренді або на іншому праві користування, про власника такого майна також вказуються відомості, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, або найменування відповідної юридичної особи із зазначенням коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
Згідно зі статтею 51-1 Закону № 1700-VII Національне агентство проводить щодо декларацій, поданих суб`єктами декларування, такі види контролю: 1) щодо своєчасності подання; 2) щодо правильності та повноти заповнення; 3) логічний та арифметичний контроль. Порядок проведення передбачених цієї статтею видів контролю, а також повної перевірки декларації визначається Національним агентством (частина 3 цієї статті).
У разі встановлення за результатами повної перевірки декларації відображення у декларації недостовірних відомостей Національне агентство письмово повідомляє про це керівника відповідного державного органу, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх апарату, юридичної особи публічного права, в якому працює відповідний суб`єкт декларування, та спеціально уповноважені суб`єкти у сфері протидії корупції (частина друга статті 51-3 Закону № 1700-VII).
Отже, відповідно до Закону № 1700-VII, саме НАЗК є тим державним органом, до компетенції якого належить здійснення контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, незалежно від посади, яку займає така особа, та вжиття заходів щодо виявлення відповідних порушень з подальшим ініціюванням притягнення винних осіб до відповідного виду відповідальності.-
Аналогічну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 30 жовтня 2018 року у справі № 800/497/17, від 9 квітня 2019 року у справі № 804/8642/17, від 26 листопада 2019 року у справі № 9901/729/18, від 6 травня 2020 року у справі № 9901/168/19.
Водночас, як свідчать матеріали справи, відповідачем не надано доказів виявлення НАЗК ознак адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, у діях Позивачки щодо набуття чи відчуження майна. Більше того, як вбачається з матеріалів суддівського досьє, уповноважені органи раніше проводили перевірку майнового стану ОСОБА_1 , які не виявили суттєвих порушень. Зокрема, у матеріалах суддівського досьє міститься висновок ГУ ДФС у м. Києві від 25 грудня 2015 року про результати перевірки за Законом «Про очищення влади», який підтвердив легальність її доходів. 
Таким чином, факт добровільного виправлення помилки та відсутність претензій з боку антикорупційних органів повністю спростовують висновок Відповідача про невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді за цим критерієм в аспекті порушення правил декларування; а констатований Комісією факт посвідчення договору дарування її матір`ю-нотаріусом Гальонкіною О.В., - не доводить попередньої обізнаності про ці факти судді, з огляду на вимоги ст. 8 Закону України «Про нотаріат» щодо обов`язку нотаріуса дотримуватися професійної таємниці та за відсутності доказів порушення закону з боку нотаріуса.
Аналогічний підхід було продемонстровано у постанові ВП ВС від 13 лютого 2025 ро у справі №990/74/24.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 9.16 постанови від 01 травня 2025 року у справі №990/199/24 також наголошувала, що не може бути визнано вмотивованим рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, у якому поряд з обґрунтуванням сумнівів у його доброчесності Комісія не навела належного аналізу пояснень кандидата та мотивів відхилення/врахування його доводів.
Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зауважити, що поняття "доброчесність" у контексті суддів є комплексною категорією, що охоплює не лише формальне дотримання законодавчих вимог, але й етичні, моральні та професійні якості особи, а тому його практичне застосування вимагає ретельного й індивідуалізованого аналізу кожної конкретної ситуації. Доброчесність формується через сукупність обставин, дій та мотивів, які необхідно оцінювати в їхньому взаємозв`язку. У цьому сенсі не кожна ймовірна неточність у відображенні інформації в декларації, суб`єктивне розуміння норми права чи навіть негативна життєва обставина, що склалася в житті судді чи члена його сім`ї, автоматично чи беззастережно свідчить про його недоброчесність.
Невідповідність критерію доброчесності є фінальним висновком, який має ґрунтуватися на виваженій та глибокій оцінці сукупності людських, професійних якостей, поведінки та обставин, що демонструють несумісність із високими стандартами суддівської професії. Такий висновок не може бути формальним чи поверхневим, адже доброчесність як інтегральна характеристика судді передбачає не лише відсутність порушень, але й здатність особи викликати довіру суспільства до судової влади. Відповідно, обґрунтування невідповідності критерію доброчесності, має бути не лише належно мотивованим, але й достатньо переконливим, щоб сторонній незалежний спостерігач міг чітко зрозуміти, чому конкретна людина не може виконувати функції судді.
У зв`язку із цим, на переконання колегії суддів, незазначення ОСОБА_1 в декларації про наявність у власності її чоловіка квартири АДРЕСА_1 не повинно ставитись їй у провину при оцінці її на відповідність критерію доброчесності, в наведеному аспекті, оскільки такі обставини не мають ваги того чинника, який би давав підстави для обґрунтованого сумніву в тому, що її пояснення неправдиві.
До того ж, як вже було зазначено вище, згідно з міжнародними стандартами та практикою Венеціанської комісії, оцінка антикорупційних критеріїв має базуватися на фактах, встановлених компетентними органами. Оскільки НАЗК не виявило ознак правопорушення, не складало протоколів та не ініціювало повних перевірок щодо Позивачки, висновок Комісії про її «недоброчесність» фактично підміняє собою рішення уповноваженого органу.
Щодо походження коштів на придбання квартири та обставин її набуття, Позивачка як під час співбесіди у ВККСУ, так і в ході судового розгляду справи, пояснювала, що вказане нерухоме майно є частиною спадщини, що відкрилася після смерті матері її чоловіка, а законність джерел доходів для її купівлі батьками чоловіка ще у 2003- 2013 роках ніким не ставиться під сумнів та підтверджується тривалою підприємницькою діяльністю покійної. 
6.4.2.Оцінюючи посилання ВККСУ на нібито невжиття ОСОБА_1 заходів з метою отримання відомостей про наявність у власності її чоловіка квартири АДРЕСА_1 , колегія суддів виходить з такого.
Перш за все, слід вказати, що обізнаність судді про майнові інтереси членів своєї сім`ї дійсно є важливою з позиції дотримання вимог законодавства, що встановлює обов`язок судді декларувати всю відому йому інформацію про майно членів його сім`ї, та з позиції уникнення потенційного конфлікту інтересів при здійсненні ним правосуддя, - проте відповідних порушень, встановених компетентними органами в порядку, визначеному чинним законодавством, матеріали справи не містять. 
Матеріалами справи підтверджується, що одразу після отримання інформації про набуття чоловіком права власності на квартиру на підставі договору дарування від 22.03.2023, ОСОБА_1 виконала визначений законом обов`язок щодо декларування майна та самостійно звернулась до НАЗК із повідомленням про необхідність внесення уточнень до своєї декларації. Отже, дій, направлених на укриття відповідного майна від декларувння, суддя теж не демонструвала. На запитання про причини недекларування цього майна у попередньому періоді суддя пояснила, що не знала про його перебування у власності чоловіка, посилаючись на специфічний характер сімейних стосунків. 
Ані спеціальний судоустрійний, ані антикорупційний закон не покладає на суддю обов`язку здійснювати тотальний і безперервний моніторинг майна членів сім`ї та не наділяє його відповідними засобами для цього. До того ж нормативно-правові акти не передбачають зустрічного обов`язку членів сім`ї в обов`язковому порядку надавати судді відомості фінансово-майнового характеру. 
Що ж стосується етичного аспекту цього питання, то рекомендовані стандарти поведінки суддів містить Кодекс суддівської етики, статтею 18 якого (у редакції, чинній на час спірних правовідносин) передбачено, що суддя повинен бути обізнаним про свої майнові інтереси та вживати розумних заходів для того, щоб бути обізнаним про майнові інтереси членів своєї сім`ї. 
Важливо наголосити, що Кодекс суддівської етики не вимагає від судді бути обізнаним про майнові інтереси членів своєї сім`ї, а лише "вживати розумних заходів" для цього. При цьому ані переліку таких заходів, ані доступних судді засобів досягнення відповідної мети, КСУ не містить. Суддя пояснила, чому не була свідома про майнові інтереси свого чоловіка, і такі причини не були предметно проаналізовані й мотивовано відкинуті Комісією як неналежні чи недостатні. 
Відповідач не зазначив конкретних фактів, які б доводили вчинення особою протиправних дій, що можна було б трактувати як нечесність, чи невідповідність рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, чи наміри приховати дійсну вартість майна чи отримані доходи з інших підстав, за обставин, коли член сім`ї Позивача відмовився надати відповідну інформацію. 
Оспорюване рішення у цій частині не містить належного мотивування того, що такі недоліки декларації як незазначення відомостей про об`єкти нерухомості мають характер не добросовісної (неусвідомленої) помилки, а саме недбалого ставлення позивачки до обов`язку щодо подання відповідної декларації, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у разі призначення позивачки на посаду судді.
З урахуванням наведеного висновки Комісії є передчасними та такими, що ґрунтуються на розширеному і суб`єктивному тлумаченні етичних стандартів, оскільки Комісія, констатуючи відсутність у Позивачки умислу на приховування майна, водночас поставила їй у провину «небездоганну поведінку» через фактичну неперевірку даних у реєстрах перед поданням декларації за 2023 рік. 
6.4.3. Що стосується обставин «придбання батьком чоловіка Позивачки ( ОСОБА_4 ) двох коштовних квартир у м. Києві протягом 2018-2019 років за ціною, що значно перевищувала його офіційні доходи за останні 20 років», колегія суддів зазначає наступне.
Обов`язок декларувати інформацію щодо майнового стану судді та членів його сім`ї передбачений Законом № 1700-VII, що визначає обсяг інформації, що підлягає декларуванню у зв`язку із поданням щорічних декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Відповідно до визначення, наведеного у статті 1 Закону № 1700-VII, поняття «члени сім`ї» включає в себе а)особу, яка перебуває у шлюбі із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону, та дітей зазначеного суб`єкта до досягнення ними повноліття - незалежно від спільного проживання із суб`єктом; б) будь-які особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.
Таким чином, згідно з приписами Закону № 1700-VII ОСОБА_4 не належить до кола членів сім`ї Позивачки, оскільки вони не проживають спільно, не пов`язані спільним побутом та не мають взаємних прав і обов`язків.
Колегія суддів акцентує увагу на недопустимості помилкового ототожнення обов`язку судді вживати розумних заходів, щоб бути обізнаною щодо майнових інтересів членів сім`ї із законністю джерел походження коштів на придбання активів третіми особами, які не входять до складу сім`ї Позивачки в розумінні Закону № 1700-VII. Приписи підпункту «а» пункту 11 частини четвертої статті 85 Закону № 1402-VIII щодо перевірки відповідності витрат і майна «задекларованим доходам» за своєю правовою природою стосуються виключно тих осіб, чиї доходи підлягають офіційному декларуванню, а отже, не можуть бути критерієм оцінки статків осіб, які не мають такого обов`язку. Більше того, наявність у Комісії законодавчого права направляти запити для з`ясування обставин досьє є інструментом реалізації її власних повноважень, що жодним чином не розширює коло обов`язків Позивачки та не створює для неї додаткового тягаря доказування щодо джерел доходів осіб, з якими вона не пов`язана сімейними стосунками чи спільним побутом. Таким чином, покладення на суддю відповідальності за необізнаність про фінансовий стан третьої особи виходить за межі обов`язку вжиття «розумних заходів» і свідчить про довільне розширення Комісією обсягу професійних обов`язків судді, не передбачених чинним законодавством.
Аналогічний підхід, який ґрунтується на відсутності у судді імперативного обов`язку здійснювати перевірку правомірності джерел походження грошових коштів членів сім`ї та/або близьких осіб, є усталеним у релевантній практиці Великої Палати Верховного Суду. Так, правову позицію щодо неприпустимості покладення на суддю надмірного тягаря доказування стосовно майна третіх осіб (з якими суддя не пов`язаний спільним побутом) було підтримано та продемонстровано у низці постанов, зокрема: від 18 квітня 2024 року у справі № 9901/110/19, від 13 лютого 2025 року у справі № 990/74/24, від 01 травня 2025 року у справі № 990/199/24, від 28 листопада 2024 року у справі № 990/92/24, від 04 вересня 2025 року у справі № 990/123/24, від 26 червня 2025 року у справі № 990/151/24 та від 14 листопада 2024 року у справі № 990/139/24.
Більше того, Позивачка як під час співбесід, так і в ході судового розгляду зазначала про те, що перебуває у напружених стосунках із батьком чоловіка та фактично не спілкується з ним з 2007 року, що робить вимогу Комісії щодо її обізнаності про джерела його доходів чи майнові операції фактично нездійсненною.
Суд також враховує, що, констатуючи наявність «обґрунтованого сумніву» у доброчесності судді виключно на підставі цих фактів, Комісія зосередила увагу лише на офіційних доходах ОСОБА_4 за даними ДФС (600 211 грн) та проігнорувала надані Позивачкою докази щодо статків усієї родини ОСОБА_4 . Зокрема, поза увагою Комісії залишилися задокументовані докази багаторічної успішної підприємницької покійної матері чоловіка ( ОСОБА_8 ), а також не враховані кошти від продажу нерухомості на початку 2000-х років, за рахунок яких, як пояснила Позивачка, і формувалися сімейні заощадження.
У контексті наведеного вище колегія суддів зазначає, що констатація невідповідності судді критеріям доброчесності не може ґрунтуватися виключно на арифметичній невідповідності офіційних доходів близької особи та вартості набутих нею активів, за відсутності доведеного зв`язку судді з процесом набуття цих активів чи встановленого умислу на порушення антикорупційного законодавства.
Проте, мотиви щодо законності походження коштів, використаних для придбання майна фактично стосувалася фінансових можливостей третіх осіб - батьків чоловіка судді.
Колегія суддів також враховує, що Комісією не встановлено фактів отримання кандидатом необґрунтованих вигод, не доведено незаконності походження коштів, використаних для придбання спірного майна, а також не наведено обставин, які б свідчили про фіктивність пояснень Позивачки.
За умови відсутності будь-яких претензій, складених протоколів чи розпочатих проваджень з боку НАЗК або НАБУ щодо зазначених майнових операцій, самостійне формування Комісією «обґрунтованого сумніву» виглядає як відступ від принципу юридичної визначеності та перебирання на себе повноважень спеціалізованих антикорупційних інституцій.
До того ж, у рішенні Комісії фактично не наведено належного обґрунтування того, яким саме чином відсутність у кандидата детальної інформації щодо доходів його батьків (які в спірний період не були членами його сім`ї), може впливати на відповідність кандидата критеріям доброчесності або ставити під сумнів його професійну здатність здійснювати правосуддя.
Не доведено Відповідачем і яким чином суб`єктивна оцінка членами Комісії дій чи фінансових можливостей третьої особи може бути покладена в основу висновків щодо відповідності самої Позивачки критеріям доброчесності та професійної етики, адже в основі застосування до особи будь-яких негативних наслідків лежить принцип індивідуалізації відповідальності, який виключає покладення на особу несприятливих висновків лише через сумніви щодо дій інших осіб без належного доведення персонального зв`язку з відповідними обставинами.
Стосовно квартири АДРЕСА_2 . та була подарована дітям судді у рівних частках їх дідусем (батьком чоловіка позивачки - ОСОБА_4 ), Позивачка зазначала, що у процесі оформлення майнових прав на таку квартиру вона діяла виключно в найкращих інтересах своїх малолітніх дітей, забезпечуючи реалізацію їхніх законних прав на житло, що є базовим обов`язком матері та не може слугувати підставою для сумнівів у її професійній етиці чи доброчесності.
Таким чином, використання майнових показників осіб, які не є суб`єктами декларування, як ключового аргументу для визнання судді не відповідною займаній посаді, є проявом надмірного суб`єктивізму та свідчить про недостатню вмотивованість оскаржуваного рішення ВККСУ у цій частині.
У цьому контексті Верховний Суд наголошує, що за правилами частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Тобто в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме на останнього покладено обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, які були наявні та враховувались на момент прийняття оскаржуваного рішення, вчинення дії або бездіяльності, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов`язок відсутній, якщо відповідач визнає позов.
Наведене у підсумку дає підстави стверджувати, що викладені ВККС України в рішенні, з приводу правомірності якого виник спір, мотиви щодо невідповідності Позивачки вимогам доброчесності, пов`язані з незазначенням Позивачкою всіх відомостей щодо майнових інтересів членів її сім`ї, про які вона ніби то мала знали, є такими, що зроблені за відсутності наведення належного обґрунтування, яке б засвідчувало саме недоброчесність Позивачки, яка полягає, зокрема, у її нечесності чи намірі приховати відомості про майнові інтересів членів її сім`ї.
6.5. Щодо перевірки академічної доброчесності
Частиною першою статті 42 Закону України «Про освіту» від 05 вересня 2017 року № 2145-VIII (далі - Закон № 2145-VIII) визначено, що академічна доброчесність - це сукупність етичних принципів та визначених законом правил, якими мають керуватися учасники освітнього процесу під час навчання, викладання та провадження наукової (творчої) діяльності з метою забезпечення довіри до результатів навчання та/або наукових (творчих) досягнень.
Поняття академічної доброчесності визначене у Законі України від 5 вересня 2017 року № 2145-VІІІ «Про освіту», сфера дії якого не розповсюджується на правовідносини, що виникають під час оцінювання кандидатів на посаду судді у межах процедури кваліфікаційного іспиту.
Суд наголошує, що правова природа цього поняття та сфера дії вказаного Закону обмежена галуззю освіти і не розповсюджується на правовідносини, що виникають під час кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді.
Такий підхід повністю кореспондується з актуальною правовою позицією Верховного Суду (викладеною у рішенні від 29 лютого 2024 року у справі № 990/189/23, залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2024 року), де Суд однозначно вказав, що поняття «академічна доброчесність», визначене у Законі України «Про освіту», однак сфера дії цього Закону не поширюється на правовідносини, що виникають під час оцінювання кандидатів на посади суддів чи під час кваліфікаційних доборів. Верховний Суд наголосив, що академічна доброчесність є категорією, яка застосовується виключно у сфері освітнього процесу та не може бути критерієм моральної доброчесності чи професійної етики поза межами таких правовідносин.
У зв`язку із цим Суд вважає, що посилання Комісії на недотримання ОСОБА_1 принципів академічної доброчесності не має нормативного підґрунтя. Оцінювання кандидата має здійснюватися виключно за показниками, безпосередньо визначеними Методологією - чесністю, неупередженістю, сумлінністю, непідкупністю та дотриманням етичних норм, - а не за критеріями, передбаченими законодавством у сфері освіти.
Окремо слід зазначити й про те, що законодавство України наділяє виключною компетенцією щодо встановлення фактів академічної недоброчесності лише Національне агентство із забезпечення якості вищої освіти (НАЗЯВО) або відповідні вчені ради закладів вищої освіти. ВККСУ не наділена правом самостійно, поза межами спеціальної процедури, констатувати наявність таких порушень.
Так, Закон України «Про вищу освіту» встановлює основні правові, організаційні, фінансові засади функціонування системи вищої освіти, створює умови для посилення співпраці державних органів і бізнесу з закладами вищої освіти на принципах автономії закладів вищої освіти, поєднання освіти з наукою та виробництвом з метою підготовки конкурентоспроможного людського капіталу для високотехнологічного та інноваційного розвитку країни, самореалізації особистості, забезпечення потреб суспільства, ринку праці та держави у кваліфікованих фахівцях (у редакції, чинній на час прийняття оскарженого рішення).
Згідно з статтею 17 цього Закону передбачено, що Національне агентство із забезпечення якості вищої освіти є постійно діючим колегіальним органом, уповноваженим цим Законом на реалізацію державної політики у сфері забезпечення якості вищої освіти.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 12 Закону № 1556-VII Національне агентство відноситься до органів, які здійснюють управління у сфері вищої освіти у межах своїх повноважень.
Також колегія суддів враховує, що відповідно до частини сьомої статті 28-1 Закону України від 26.11.2015 № 848-VIII «Про наукову і науково-технічну діяльність» (чинний з 18.04.2021) скасування рішення спеціалізованої вченої ради про присудження наукового ступеня кандидата наук, доктора наук у разі встановлення відповідно до законодавства фактів академічного плагіату, фабрикації чи фальсифікації Національним агентством із забезпечення якості вищої освіти здійснюються у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, та може бути оскаржено відповідно до законодавства.
Таким чином, можна стверджувати, що виключною компетенцією щодо встановлення фактів академічної недоброчесності законодавець наділив лише НАЗЯВО або відповідні вчені ради закладів вищої освіти. В той час як ВККСУ не наділена правом самостійно, поза межами спеціальної процедури, констатувати наявність таких порушень.
Представник ВККСУ під час судового розгляду визнав, що Комісія не зверталася до НАЗЯВО для отримання висновку щодо академічного профілю Позивачки.
Також колегією суддів враховується, що Комісія ухвалила оскаржуване рішення, не надавши Позивачці достатнього часу для спростування інформації, наведеної у Листі Національної бібліотеки імені В.І. Вернадського від 28 жовтня 2024 року щодо публікації наукового повідомлення ОСОБА_1 у збірнику «Українська мова в юриспруденції, стан, проблеми, перспективи: матеріали ХІІІ Всеукраїнської науково-практичної конференції з проблем розвитку функціонування державної мови», незважаючи на заявлене нею клопотання, чим обмежила право ОСОБА_1 на участь у процесі прийняття рішення.
На переконання колегії суддів, позбавлення судді реальної можливості надати докази та пояснення щодо складного наукового питання робить висновок Комісії передчасним та таким, що порушує принцип справедливості процедури (fair procedure).
До того ж у ході судового розгляду справи позивачкою було долучено до матеріалів справи належні та допустимі докази, які спростовують наведені вище висновки ВККСУ, а саме: офіційні роз`яснення Національної академії внутрішніх справ (НАВС) - установи, при якій функціонувала спеціалізована вчена рада, де відбувався захист дисертації Позивачки.
Зокрема, у листі НАВС від 06.12.2024 № 46/03/Г-6562 однозначно підтверджено, що наукові праці ОСОБА_1 , які стали предметом сумніву Комісії, були фактично опубліковані у відповідних збірниках наукових заходів та розміщені в електронному репозиторії на офіційному вебпорталі Академії, де вони перебувають у вільному доступі за стабільними посиланнями (URL).
Ці докази спростовують висновки Комісії про нібито відсутність публікацій та доводять, що:
апробація результатів дисертаційного дослідження відбулася у відповідності до вимог Порядку присудження наукових ступенів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24 липня 2013 року № 567, який передбачає можливість оприлюднення тез доповідей у матеріалах конференцій;
відсутність паперових примірників збірників у фондах Національної бібліотеки ім. В. І. Вернадського не може бути свідченням недоброчесності автора, оскільки Позивачка виконала свій обов`язок, подавши матеріали до закладу вищої освіти, а подальше формування тиражу та його розсилка належать до компетенції видавця;
висновок ВККСУ про «обґрунтований сумнів у правдивості тверджень судді» є передчасним та упередженим, оскільки був зроблений без урахування інформації про наявність праць у цифровій формі та без надання Позивачці належного часу для отримання офіційного підтвердження від НАВС.
Отримання Позивачкою уточненого листа від НАВС вже під час судового розгляду не спростовує факту наявності публікацій на момент оцінювання, а лише підтверджує передчасність та недостатню вмотивованість висновків Комісії. 
Відтак, повно і всебічно з`ясувавши обставин даної адміністративної справи та дослідивши в судовому засіданні наявні у її матеріалах докази, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, Суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправним і скасування спірного рішення ВККСУ від 07 листопада 2024 року№ 196/ко-24, яким визнано суддю Октябрського районного суду міста Полтави ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді, як внаслідок його ухвалення неповноважним складом Комісії, так і через його недостатню обґрунтованість і вмотивованість.
З огляду на встановлені судом істотні процедурні порушення, допущені відповідачем під час кваліфікаційного оцінювання судді Октябрського районного суду міста Полтави ОСОБА_1 , Суд вважає за необхідне зобов`язати ВККСУ провести повторну співбесіду із суддею Гальонкіною Юлією Сергіївною з урахуванням висновків суду у цій справі.
Такий спосіб захисту є належним та ефективним, оскільки дозволяє відновити право Позивачки на повне, всебічне та неупереджене оцінювання уповноваженим складом органу владних повноважень, як того вимагають приписи статей 83- 88 Закону № 1402-VIII та актуальна практика Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Водночас, обираючи належний та ефективний спосіб захисту, Суд зауважує, що оцінка компетентності, етики та доброчесності судді є виключною дискрецією ВККСУ. Суд не може підміняти собою орган владних повноважень, виставляти бали або приймати рішення про «відповідність» Позивачки займаній посаді. У зв`язку з цим, вимоги в частині проведення кваліфікаційного оцінювання судді, визнання незаконними дій колегії щодо безпосереднього нарахування балів, складення висновку та внесення подання до ВРП задоволенню не підлягають, оскільки ці дії є складовими частинами дискреційних повноважень Комісії, правомірність реалізації яких має бути перевірена під час повторного (законного) розгляду справи у пленарному складі.
Так само Суд не вбачає підстав до задоволення позовних вимог в частині визнання незаконною та протиправною бездіяльності ВККСУ під час проведення співбесіди 07 листопада 2024 року з ОСОБА_1 в межах кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, оскільки Суд уже дійшов висновку про необхідність скасування Спірного рішення через істотні порушення процедури (неповноважний склад) та його немотивованість, а тому необхідності в окремій правовій оцінці тих чи інших дій чи бездіяльності Комісії на етапі співбесіди немає, а порушені права Позивачки будуть повноцінно відновлені під час проведення повторного оцінювання уповноваженим складом Комісії.
Таким чином, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню у наведеному вище обсязі та з наведених вище підстав.
VIІ. СУДОВІ ВИТРАТИ
Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 132 КАС України).
Частиною першою статті 143 КАС України передбачено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
При зверненні до суду з даним позовом Позивачка сплатила судовий збір у сумі 1211,20 грн (Платіжна інструкція №0.0.4048032239.1 від 06 грудня 2024 року), як за 1 вимогу немайнового характеру.
Враховуючи факт часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а також те, що заявлені Позивачкою вимоги є пов`язані між собою та були оплачені нею як одна вимога немайнового характеру, Позивачці слід відшкодувати судові витрати у вигляді сплаченого нею судового збору за подання позовної заяви у сумі 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань ВККСУ. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд 
вирішив:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними дій та бездіяльності, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України № 196/ко-24 від 07 листопада 2024 року, яким визнано суддю Октябрського районного суду міста Полтави ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді;
Зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України провести співбесіду з суддею ОСОБА_1 в межах кваліфікаційного оцінювання з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (адреса: 03109, м. Київ, вулиця Генерала Шаповала, 9; код ЄДРПОУ 37316378) понесені ним витрати по сплаті судового збору у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуюча суддя: І.Л. Желтобрюх
Судді: Л.І. Бившева
Н.Є. Блажівська
О.О. Шишов
М.М. Яковенко

Повний текст рішення виготовлено 08 червня 2026 року.