ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

30 червня 2026 року 	м.Суми	

Справа №756/16228/24 
Номер провадження 22-ц/816/2178/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Сидоренко А. П. (суддя-доповідач),
суддів - Собини О. І. , Щербаченко М. В. 
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,
в присутності – представника позивача Тищенка А.П., представника відповідача Атраковича К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Атраковича Костянтина Олеговича на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 12 червня 2025 року, ухвалене в м. Шостка у складі судді Лєвши С.Л., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Моторне (транспортне) страхове бюро України про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в:
23 грудня 2024 року ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Тищенка А.П. звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 
Позов обґрунтовано тим, що 18 серпня 2023 року приблизно о 20:00 год. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Ford Fiesta Titanium» д.н.з. НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння, виїжджаючи з другорядної дороги на 83 км а/д М-01 «Київ – Чернігів», не надав перевагу в русі автомобілю «Chevrolet Aveo» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , що рухався головною дорогою, внаслідок чого сталося зіткнення.
Унаслідок зіткнення обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а пасажирка автомобіля отримала тілесні ушкодження, які згідно з висновком судово-медичної експертизи №61 від 13 червня 2024 року віднесені до легких.
19 серпня 2023 року слідчим СВ ВП №1 (смт Козелець) Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області внесено відомості до ЄРДР у кримінальному провадженні №12023270350000400 за ознаками ч. 1 ст. 286-1 КК України.
Кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, при цьому орган досудового розслідування встановив порушення водієм ОСОБА_1 вимог п.п. 1.5, 2.3 «б», «д», 2.9 «а», 10.1 ПДР України, що перебувають у причинному зв`язку з ДТП, та направив матеріали для вирішення питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Постановою Козелецького районного суду Чернігівської області у справі №734/3819/24 відповідача визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130, ст. 124 КУпАП. Постанова суду набрала законної сили 20 вересня 2024 року.
Згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи №409/24-24 від 15 травня 2024 року, ринкова вартість автомобіля «Chevrolet Aveo» д.н.з. НОМЕР_2 на момент ДТП становила 166320,00 грн. Розмір матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП, визначено у сумі 181340,00 грн. Вартість відновлювального ремонту складає 221068,72 грн. Загальний розмір матеріальної шкоди становить 402408,72 грн.
Позивач у позовній заяві вказує, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.
Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань – деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав.
Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просить стягнути з відповідача завдану йому матеріальну шкоду в розмірі 402408 грн 72 коп., завдану відповідачем внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також понесені судові витрати.
Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 12 червня 2025 року позов ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє представник – адвокат Тищенко А.П., до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 181340,00 грн та судовий збір у розмірі 1813,26 грн. У решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Зазначає, що неналежне повідомлення сторони про розгляд справи є безумовною підставою для скасування судового рішення. Верховний Суд також вказує, що сам факт направлення кореспонденції не є належним доказом повідомлення особи, якщо вона об`єктивно не мала можливості її отримати. У період розгляду справи відповідач перебував на військовій службі та проходив лікування, що унеможливлювало отримання судової кореспонденції та позбавило його можливості реалізувати процесуальні права.
Крім того, суд першої інстанції не встановив обставини, що мають значення для справи, зокрема: факт страхового відшкодування, наявність повної або часткової компенсації шкоди, можливу співвину позивача та фактичний технічний стан транспортного засобу після ДТП.
Суд безпідставно поклав в основу рішення виключно висновок судової експертизи, який відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 06 липня 2018 року у справі №924/675/17) є оціночним документом і не підтверджує фактичного розміру понесених витрат.
Відповідно до ст. 1166 ЦК України, відшкодуванню підлягають лише реальні збитки, підтверджені належними та допустимими доказами, тоді як позивач не надав актів виконаних робіт, платіжних документів та доказів фактичного проведення ремонту.
Також суд не врахував положення ст. 1193 ЦК України щодо можливості зменшення розміру відшкодування шкоди та не дослідив майновий стан відповідача, а також інші істотні обставини, зокрема проходження ним військової служби та стан здоров`я.
21 травня 2026 року від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін. Зазначає, що відповідно до вимог ЦПК України відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, проте відзив на позов та заперечення проти нього не надходили. Щодо страхового відшкодування, вказує, що потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. Також звертає увагу, що відповідач не виконав вимоги ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та не надав позивачу відомості про страховий поліс для відповідного реагування (подання заяви) та отримання ним страхового відшкодування, яке передбачене відповідно до договору ОСЦПВ за шкоду заподіяну не лише транспортному засобу, а і здоров`ю особи, яка потерпіла внаслідок ДТП. Також в апеляційній скарзі не зазначено, чи повідомив відповідач страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди, що є підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) і взагалі, чи був застрахований транспортний засіб, яким керував відповідач. Щодо доводів апеляційної скарги про співвинність позивача, зазначає, що наявність у діях відповідача вини у настанні дорожньо-транспортної пригоди була встановлена судовим рішенням і не підлягала доказуванню в суді першої інстанції. Зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні питання щодо матеріальних збитків виходив саме з реального технічного стану автомобіля після ДТП, який був досліджений та встановлений відповідно до висновку експертизи.
25 травня 2026 року від представника апелянта надійшло заперечення на відзив на апеляційну скаргу, згідно якого не погоджується з доводами позивача щодо належного повідомлення відповідача про час і місце судового розгляду, вказуючи, що той у період розгляду справи проходив військову службу, перебував на лікуванні після поранення, проживав не за адресою реєстрації. Зазначені обставини об`єктивно унеможливили своєчасне отримання поштової кореспонденції та, відповідно, подати відзив, заявити клопотання, подати докази, заперечити проти спрощеного провадження, реалізувати право на справедливий судовий розгляд. За таких обставин суд першої інстанції розглянув справу без належного забезпечення прав відповідача на участь у процесі, неповно з`ясував обставини справи, не дослідив питання страхового відшкодування, не перевірив фактичний розмір збитків, ухвалив рішення за недоведеності належних та допустимих доказів.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 02 червня 2026 року залучено до участі у справі за вказаним позовом як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Моторне (транспортне) страхове бюро України.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, представник позивача заперечував проти її задоволення.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положенням п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Згідно з ч. 6 ст. 187 ЦПК України, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
Відповідно до ст. 190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів, крім випадків, якщо позов подано в електронній формі через електронний кабінет.
Згідно інформації Єдиного державного демографічного реєстру зареєстрованим місцем проживання відповідача є АДРЕСА_1 (а.с. 50).
Ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 04 березня 2025 року відкрите провадження у справі за вказаним позовом та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у ній матеріалами (письмове провадження) (а.с. 61).
Згідно з ч. 6 ст. 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Отже, за змістом наведених положень процесуального закону повернення поштового повідомлення з відміткою поштового оператора про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси, вважається підтвердженням належного повідомлення учасника справи, а днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки.
Копію ухвали про відкриття провадження у справі від 07 квітня 2025 року направлено на зареєстровану адресу відповідача: АДРЕСА_1 , та поштове повідомлення повернулося до суду з відміткою «закінчення встановленого терміну зберігання» (а.с. 66, 68), що у відповідності до ст. 272 ЦПК України не вважається належним врученням ухвали про відкриття провадження у справі.
Враховуючи викладене, розгляд справи відбувся за відсутності належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи відповідача, що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення.
Під час судового розгляду встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником автомобіля «Chevrolet Aveo», державний номер НОМЕР_2 .
18 серпня 2023 року близько 20 години 00 хвилин на 83 км автомобільної дороги М01 «Київ-Чернігів», в районі селища Козелець відбулося зіткнення автомобіля «Ford Fiesta Titanium», державний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 з автомобілем «Chevrolet Aveo», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , в результаті ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.
Відповідно до постанови, винесеної 09 вересня 2024 року Козелецьким районним судом Чернігівської області у справі №734/3819/24, відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124, ч.1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн 00 коп., з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік (а.с. 9-12).
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №409/24-24 від 15 травня 2024 року, ринкова вартість автомобіля «Chevrolet Aveo», державний номер НОМЕР_2 , складає 166320,00 грн.; вартість матеріального збитку, завданого власнику вказаного автомобіля 181340,00 грн.; вартість ремонтно-відновлювальних робіт пошкодженого автомобіля, яка приведена в додатку №1 до висновку, складає 221068,72 грн. (а.с.14-31, 32-41)
Обраховуючи завдану матеріальну шкоду позивач виходить із розрахунку завданої майнової шкоди 402408,72 грн (загальна сума завданих матеріальних збитків) = 181340,00 грн (вартість матеріального збитку, згідно висновку експерта) + 221068,72 (вартість ремонтно-відновлювальних робіт, згідно висновку експерта).
Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідальність ОСОБА_1 під час керування транспортним засобом марки «Ford Fiesta Titanium», державний номер НОМЕР_1 , не була застрахована полісом обов`язкової цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом вказаної норми, за загальним правилом: 1) в повному обсязі; 2) особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню. Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон №85/96-ВР)).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон № 1961-IV, тут і далі - в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), який є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Отже, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).
Колегія суддів звертає увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування згідно із Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому твердження про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилається на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц щодо права потерпілого відмовитися від свого права вимоги до страховика.
Проте, колегія суддів звертає увагу, що цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду – над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду – над висновками Об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див.: постанови Верховного Суду: від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17, від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02, від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20, провадження № 61-9003св21).
Тобто правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду, мають перевагу над висновками колегії суддів Касаційного цивільного суду, тому саме вони підлягають застосуванню.
За таких обставин до спірних правовідносин має бути застосований висновок суду, наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, згідно якого враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16).
За таких підстав доводи позивача про альтернативне право потерпілого у справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування є необґрунтованими.
Згідно з підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
У пункті 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35 Закону № 1961-IV).
Відповідно до підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 цього Закону МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування (п.9.1 ст. 9 Закону № 1961-IV).
Відповідно до абз. 2 п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV, у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
З 01 липня 2022 року постановою Правління НБУ від 30 травня 2022 року № 109 «Про розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) за шкоду, заподіяну майну потерпілих затверджено страхову суму у розмірі 160 000 грн на одного потерпілого.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) вказано, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Відповідно до частин першої - третьої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Ураховуючи викладене, належним відповідачем у частині позовних вимог, які підлягають задоволенню за рахунок регламентних виплат, є МТСБУ. При цьому позовних вимог до МТСБУ позивач не пред`явив, клопотань про залучення його до участі у справі як співвідповідача в суді першої інстанції не заявляв.
Апеляційний суд в силу своїх процесуальних повноважень, визначених статями 367, 374 ЦПК України, не має права на залучення на стадії апеляційного розгляду до участі у справі інших осіб, як і повноважень на скасування рішення суду з направленням справи на новий судовий розгляд. Ці недоліки не можуть бути усунені при розгляді справи апеляційним судом, а тому апеляційний суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 752/2803/15-ц, від 08 квітня 2019 року у справі № 185/5743/16).
За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. 
МТСБУ є належним відповідачем (співвідповідачем) в частині вимог про відшкодування матеріальної шкоди в межах страхової суми, проте позивач заявив вимоги про відшкодування майнової шкоди на суму 402408,72 грн, яка перевищує розмір визначеного страхового шкодування, зазначеного постановою НБУ № Правління НБУ від 30 травня 2022 року № 109 «Про розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який становить 160000,00 грн. 
Таким чином розмір шкоди, яку позивач просить стягнути з відповідача, перевищує розмір визначеного страхового шкодування, зазначеного постановою НБУ № Правління НБУ від 30 травня 2022 року № 109 «Про розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який становить 160000,00 грн.
При цьому позивач, заявляючи вимогу по стягнення матеріальної шкоди з винуватця ДТП, не довів належними та допустимими доказами, що у МТСБУ не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування. 
Таким чином обсяг відповідальності відповідача ОСОБА_1 визначений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
З огляду на вище зазначене, апеляційний приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 в межах розміру страхового відшкодування пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки належним відповідачем за вимогами про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, у межах страхової суми, є страховик, а у даному випадку МТСБУ, оскільки відповідальність забезпеченого транспортного засобу не була застрахована полісом обов`язкової цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно частини першої статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.
У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. (ч. ч. 5, 6ст. 106 ЦПК України).
З матеріалів справи встановлено, що 15 травня 2024 року за постановою про призначення автотоварознавчої експертизи від 04 квітня 2024 року слідчого СВ ВП № 1 Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області Дмитра Маслака складено судовим експертом Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз висновок за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи № 409/24-24, в якому зазначено, що експерт попереджений (обізнаний) про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Відповідно до вказаного висновку експерта ринкова вартість автомобіля «Chevrolet Aveo», державний номер НОМЕР_2 , складає 166320,00 грн.; вартість матеріального збитку, завданого власнику вказаного автомобіля 181340,00 грн.; вартість ремонтно-відновлювальних робіт пошкодженого автомобіля, яка приведена в додатку №1 до висновку, складає 221068,72 грн.
Під час апеляційного розгляду ні позивачем ні відповідачем, клопотань про проведення експертиз не заявлено, нових доказів не долучено, а лише наведені мотиви незгоди з ухваленим рішенням, апеляційний суд приймає рішення на підставі наявних доказів у справі.
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачем не вказано доводів, які б вказували на неналежність або недопустимість наданого позивачем доказу – зазначеного висновку експерта.
У постановах по справах №753/4696/16-ц від 30 жовтня 2019 року, №761/14285/16-ц від 22 квітня 2019 року, № 757/33065/18-ц від 21 липня 2021року, №757/54513/16 від 02 лютого 2022 року Верховний Суд звернув увагу на те, що згідно п.1 ч.2 ст.22 ЦК України, збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Потерпілий вправі заявляти вимоги про відшкодування заподіяної шкоди, до яких законом віднесено витрати, які він мусить зробити для відновлення свого порушеного права, тобто без врахування коефіцієнту фізичного зносу.
Однак, важливою умовою для отримання повного відшкодування вартості відновлювального ремонту без коефіцієнту фізичного зносу є:
збереження автомобіля в пошкодженому стані до завершення судового процесу;
або ремонт автомобіля з обов`язковим збереженням доказів придбання деталей (не обов`язково нових і не обов`язково оригінальних, лиш би їх ціна не перевищувала вартість нових оригінальних деталей) та доказів відновлення автомобіля.
Позивачем не надано суду доказів на підтвердження обставин понесених витрат з відновлення автомобіля, а тому розмір збитків, що підлягає відшкодуванню, має визначатися відповідно до реальної вартості втраченого майна, яка згідно висновку експертизи становить 181340,00 грн.
Враховуючи обов`язок виплати страхового відшкодування МТСБУ, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром завданої шкоди та сумою страхового відшкодування, що становить 21340,00 грн (181340,00 грн. – 160000,00 грн). 
В апеляційній скарзі представником відповідача зазначено про необхідність врахування співвини позивача. 
Згідно з ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Отже, особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543, 1190 ЦК України). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК України, у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б вказували на встановлення винних дій позивача, які призвели до пошкодження транспортного засобу.
Натомість під час судового розгляду встановлено вину відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 18 серпня 2023 року, та під час якої відбулося пошкодження належного позивачу транспортного засобу, що доведено преюдиційною постановою Козелецького районного суду Чернігівської області від 09 вересня 2024 року у справі № 734/3819/24 про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності.
Не встановлено підстав для задоволення доводів апеляційної скарги відповідача щодо можливості зменшення розміру відшкодування.
Згідно з ч. 4 ст. 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б вказували на обставини перебування у скрутному матеріальному становищі, зокрема, розміру його доходів та витрат, що є визначальним при врахуванні можливості зменшення відшкодування шкоди, а посилання на незадовільний стан здоров`я та наявності статусу учасника бойових дій не може бути єдиною підставою для застосування норми ч. 4 ст. 1193 ЦК України.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам (5% від 4024,99 грн) в сумі 201 грн 20 коп.
В той же час, згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Порядок та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України, зокрема, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста цієї статті).
Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-152цс17.
Згідно посвідчення відповідач ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, отже звільнений від сплати судового збору в силу вимог Закону України «Про судовий збір», у цьому випадку судові витрати позивача пропорційно до задоволеним до відповідача позовним вимогам повинні компенсуватися за рахунок держави.
Враховуючи те, що ця справа є справою незначної складності, а ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому на підставі п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись сст.ст. 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Атраковича Костянтина Олеговича задовольнити частково.
Рішення Шостинського міськрайонного суду Сумської області від 12 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове.
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 21340 грн 00 коп.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити.
Судовий збір у розмірі 201 грн 20 коп. компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінету Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови виготовлено 01 липня 2026 року.
Головуючий -  	А. П. Сидоренко	

Судді: О. І. Собина 

М. В. Щербаченко