ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 травня 2026 року
м. Київ

справа № 466/5663/23
провадження № 61-9225св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Екскомбуд Інвест», ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кравчука Петра Івановича на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року, ухвалене у складі судді Білінської Г. Б., та постанову Львівського апеляційного суду від 18 червня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 16 вересня 2023 року, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Екскомбуд Інвест» (далі - ТОВ «ФК «Екскомбуд Інвест»), ОСОБА_4 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги (цесії), визнання недійсним договору уступки майнових прав, визнання права власності, витребування частки квартири.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 21 квітня 2018 року між нею та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Шквченківського районного суду м. Львова від 16 лютого 2023 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син.
11 грудня 2020 року ОСОБА_2 уповноважив її представляти його інтереси з питань купівлі будь-якого нерухомого майна (майнових прав).
На підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва виду «А» від 17 лютого 2021 року № 16-Р4, укладеного з ТОВ «ФК «Екскомбуд Інвест», вони стали учасниками Фонду фінансування будівництва багатоквартирного будинку, об`єктом інвестування за яким є квартира: будівельний номер АДРЕСА_1 .
Вказувала на те, що в період з 17 лютого 2021 року до 08 червня 2022 року вона особисто сплачувала кошти на рахунок фонду фінансування будівництва на виконання умов договору про участь у Фонді фінансування будівництва виду «А» № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року, внаслідок чого їй видано шість свідоцтв про участь у Фонді фінансування будівництва.
09 червня 2022 року між нею та ТОВ «ФК «Екскомбуд Інвест» укладено договір № 16-Р4 уступки майнових прав на нерухомість, за умовами якого управитель зобов`язується передати, а довіритель прийняти оплачений ним об`єкт інвестування. Укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, які є об`єктом права спільної власності подружжя, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.
11 листопада 2022 року між ОСОБА_2 та його матір`ю ОСОБА_3 укладений договір про відступлення права вимоги, за умовами якого ОСОБА_3 набула право вимоги, належне ОСОБА_2 за договором про участь у Фонді фінансування будівництва виду «А» № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року. Додатковою угодою від 11 листопада 2022 року до вказаного договору замінено відомості та реквізити про довірителя з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 
15 листопада 2022 року між ОСОБА_3 та ТОВ «ФК «Екскомбуд Інвест» укладений договір № 16-Р4 уступки майнових прав на нерухомість, предметом якого є уступка майнових прав на набуття у власність приміщення у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_2 на генплані з вбудованими в рівні першого поверху нежитловими приміщеннями комерційного призначення на АДРЕСА_3 .
31 жовтня 2023 року на підставі договору дарування ОСОБА_3 відчужила спірну квартиру своїй дочці ОСОБА_4 .
Позивач вказувала на те, що їй належить право власності на частку спірної квартири у порядку поділу спільного майна подружжя, як такої, що набута під час шлюбу з ОСОБА_2 шляхом інвестування спільних коштів у майнові права на цю квартиру, яке не визнається відповідачами, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання за нею права власності на частку спірної квартири.
Зазначала, що вона не надавала згоду на укладення ОСОБА_2 зазначених договорів, відтак він на власний розсуд розпорядився спільним майном подружжя, відступивши майнові права на квартиру своїй матері ОСОБА_3 , якій було відомо про факт придбання спірної квартири під час перебування у шлюбі. Відсутність згоди одного із подружжя, яке є співвласниками нерухомого майна щодо розпорядження цим нерухомими майном, є підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. 

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила суд:
- визнати недійсним договір відступлення права вимоги (цесії) від 11 листопада 2022 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ;
- визнати недійсною додаткову угоду від 11 листопада 2022 року до договору № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року, укладену між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «ФК «Екскомбуд-Інвест»;
- визнати недійсним договір уступки майнових прав на нерухомість № 16-Р4 від 15 листопада 2022 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «ФК «Екскомбуд-Інвест»;
- визнати за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 ;
- витребувати 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 із володіння ОСОБА_4 у її власність.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майнові права на об`єкт інвестування - квартиру АДРЕСА_1 .
У порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частки об`єкта інвестування - квартири АДРЕСА_1 у сумі 460 205,20 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2 302,50 грн.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 понесених ним судових витрат відмовлено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 3 000,00 грн з кожного витрат на правничу допомогу. 

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майнові права на об`єкт інвестування - квартиру АДРЕСА_1 .
У порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частки об`єкта інвестування - квартири АДРЕСА_1 в сумі 460 205,20 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2 302,50 грн.
Відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору відступлення права вимоги (цесії) від 11 листопада 2022 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнання недійсною додаткової угоди від 11 листопада 2022 року до договору № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ТОВ «ФК «Екскомбуд Інвест»; визнання недійсним договору № 16-Р4 уступки майнових прав на нерухомість від 15 листопада 2022 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «ФК «Екскомбуд-Інвест»; витребування 1/2 частки квартири АДРЕСА_4 із володіння ОСОБА_4 у власність ОСОБА_1 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 18 червня 2025 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Прудиуса О. О. та апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кравчука П. І. залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року залишено без змін.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу за спільні кошти придбали майнові права на об`єкт нерухомості, який є спільним майном подружжя.Виходячи із рівності часток у спільному майні подружжя, ОСОБА_1 належить 1/2 частка таких майнових прав.Подружжям під час шлюбу сплачено кошти на рахунок фонду фінансування будівництва згідно з договором № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року про участь у фонді фінансування будівництва в сумі 950 410,40 грн. Оскільки на момент звернення позивачки із позовом право власності на готовий об`єкт будівництва зареєстрований за неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , а тому не підлягає реальному поділу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку про те, що законним і справедливим рішенням буде відшкодування ОСОБА_2 позивачці 1/2 частини коштів, які ними були внесені за об`єкт інвестування під час шлюбу у розмірі 460 205,20 грн у порядку поділу спільного майна подружжя.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги (цесії) від 11 листопада 2022 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнання недійсною додаткової угоди від 11 листопада 2022 року до договору № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ТОВ «ФК «Екскомбуд-Інвест»; визнання недійсним договору № 16-Р4 уступки майнових прав на нерухомість від 15 листопада 2022 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «ФК «Екскомбуд-Інвест»; витребування 1/2 частки квартири АДРЕСА_4 із володіння ОСОБА_4 у власність ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, щопідстав для визнання оспорюваних договорів недійсними у суду немає, як і підстав для витребування 1/2 частки квартири у неповнолітньої на користь позивачки.

Водночас суд першої інстанції зазначив, що повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивачки, а тому суд може застосувати іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог -відшкодування частини вартості майнових прав, які належали позивачці, з ОСОБА_2 , який ними розпорядився.

Апеляційний суд, відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , посилався на те, що представник ОСОБА_1 - адвокат Кравчук П. І. в апеляційній скарзі не просив про скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року, а лише про його часткову зміну. Резолютивна частина рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року не містить висновків суду щодо задоволення чи відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними правочинів та витребування майна, які представник ОСОБА_1 - адвокат Кравчук П. І. в апеляційній скарзі просить задовольнити, такі висновки суду містяться в резолютивній частині додаткового рішення суду від 19 березня 2025 року, яке не оскаржується.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У липня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кравчук П. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить змінити вказані судові рішенняв частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості 1/2 частки об`єкта інвестування квартири в сумі 460 205,20 грн у порядку поділу спільного майна подружжя і в цій частині задовольнити позовні вимоги та визнати недійсними договір відступлення права вимоги (цесії) від 11 листопада 2022 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; додаткову угоду від 11 листопада 2022 року до договору № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ТОВ «ФК «Екскомбуд-Інвест»; договір № 16-Р4 уступки майнових прав на нерухомість від 15 листопада 2022 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «ФК «Екскомбуд-Інвест»; визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 ; витребувати 1/2 частку вказаної квартири із володіння ОСОБА_4 у власність ОСОБА_1 .

Касаційна скарга мотивована тим, щооб`єкт інвестування було повністю оплачено ще до моменту відступлення майнових прав на квартиру ОСОБА_3 , про що свідчать шість свідоцтв про участь у Фонді фінансування будівництва, які видані ще ОСОБА_1 , а також пункт 2.2 договору № 16-Р4 від 09 червня 2022 року, укладеного між ОСОБА_1 і ТОВ «ФК «Екскомбуд-Інвест» уступки майнових прав на нерухомість (укладення цього договору підтверджує внесення довірителем 100 % оплати закріпленого за ним об`єкта інвестування).
Здійснення ОСОБА_3 доплати в сумі 8 685,00 грн є лише компенсацією різниці проектованої та фактично виміряної площі квартири та не усуває факт проведення повного розрахунку подружжям під час перебування у шлюбі.
Отже, за час перебування у шлюбі позивачка спільно із ОСОБА_2 повністю оплатили майнові права на квартиру. Після розірвання шлюбу, але до моменту заявлення позову про поділ майна і відповідно до моменту такого поділу, будинок із розташованою в ньому спірною квартирою було введено в експлуатацію, а отже майнові права на квартиру трансформувались у квартиру як об`єкт спільної сумісної власності подружжя.
Суди залишили поза увагою порушення вимог частини четвертої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні оспорюваних правочинів та положення частини четвертої статті 388 ЦК України.
Вирішуючи цей спір, суди вийшли за межі заявлених позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 не заявляла позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на її користь 1/2 частки вартості об`єкта інвестування, тобто коштів, які були внесені на придбання майнових прав на об`єкт інвестування за час перебування у шлюбі в розмірі 460 205,20 грн у порядку поділу спільного майна подружжя. 
Апеляційний суд, посилаючись на те, щоОСОБА_1 не оскаржувала додаткове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними правочинів та витребування майна, не врахував, що додатковим рішенням лише доповнено резолютивну частину рішення, тобто усунуто формальний недолік, а висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні цих вимог містяться в мотивувальній частині рішення, а тому неоскарження ОСОБА_1 додаткового рішення не було перешкодою для розгляду по суті її апеляційної скарги в частині вимог про визнання правочинів недійсними і витребування майна.

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17, від 26 червня 2019 року у справі № 761/3428/15-ц, від 09 серпня 2023 року у справі № 753/6287/19, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19, від 16 серпня 2023 року у справі № 161/2552/21, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

У жовтні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Прудиус О. О. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 21 липня 2025 року для розгляду справи визначено такий склад колегії: суддя-доповідач - Білоконь О. В. та судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 01 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 

У березні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2025 року у зв`язку з обранням судді Білоконь О. В. до Великої Палати Верховного Суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Системою автоматизованого розподілу справ (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 листопада 2025 року) визначено суддю-доповідача - Коломієць Г. В. та суддів, які входять до складу колегії: Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2025 року справу призначено до розглядуколегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 квітня 2018 року між ОСОБА_1  та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 лютого 2023 року.

11 грудня 2020 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 представляти інтереси з питань купівлі будь-якого нерухомого майна (майнових прав) на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О. Я.

На підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва виду «А» № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 були учасниками Фонду фінансування будівництва виду «А», створеного для фінансування будівництва багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 на генплані з вбудованими в рівні першого поверху нежитловими приміщеннями комерційного призначення на АДРЕСА_3 . Об`єктом інвестування є квартира: будівельний номер АДРЕСА_1 .

Формальним довірителем за договором про участь у Фонді фінансування будівництва є ОСОБА_2 , а оплата коштів і підписання документів за договором вчинялись ОСОБА_1 на підставі довіреності. У період із 17 лютого 2021 року до 08 червня 2022 року ОСОБА_1 сплачувала кошти на рахунок фонду фінансування будівництва згідно з договором № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року про участь у фонді фінансування будівництва.

Так, 17 лютого 2021 року ОСОБА_1 здійснила зарахування готівкових коштів на свій власний рахунок клієнта в сумі 621 050,00 грн, з якого в той же день на рахунок ТОВ «ФК «Екскомбуд Інвест» сплатила 618 520,00 грн із призначенням платежу - перерахування грошових коштів на рахунок фонду фінансування будівництва згідно з договором № 16-P4 про участь у ФФБ від 17 лютого 2021 року від ОСОБА_1 , а також 2 000,00 грн із призначенням платежу - винагорода за послуги Управителя фонду фінансування будівництва згідно з договором № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року від ОСОБА_1 
11 травня 2021року ОСОБА_1 здійснила зарахування готівкових коштів на свій власний рахунок клієнта в сумі 39 692,00 грн, з якого в той же день на рахунок ТОВ «ФК «Екскомбуд Інвест» сплатила 39 480,00 грн з призначенням платежу - перерахування грошових коштів на рахунок фонду фінансування будівництва згідно з договором № 16-Р4 про участь у ФФБ від 17 лютого 2021 року від ОСОБА_1 

19 серпня 2021року ОСОБА_1 сплатила на рахунок ТОВ «ФК «Екскомбуд Інвест» 39 480,00 грн з призначенням платежу - перерахування грошових коштів на рахунок фонду фінансування будівництва згідно з договором за купівлю квартири № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року від ОСОБА_1 .

05 листопада 2021 року ОСОБА_1 здійснила зарахування готівкових коштів на свій власний рахунок клієнта у сумі 79 420,00 грн, з якого в той же день на рахунок ТОВ «ФК «Екскомбуд Інвест» сплатила 79 000,00 грн з призначенням платежу - перерахування грошових коштів на рахунок фонду фінансування будівництва згідно з договором № 16-Р4 про участь у ФФБ від 17 лютого 2021 року від ОСОБА_1 .

21 лютого 2022 року ОСОБА_1 здійснила зарахування готівкових коштів на свій власний рахунок клієнта в сумі 75 390,00 грн, з якого в той же день на рахунок ТОВ «ФК «Екскомбуд Інвест» сплатила 75 000,00 грн з призначенням платежу - перерахування грошових коштів на рахунок фонду фінансування будівництва згідно з договором № 16-Р4 про участь у ФФБ від 17 лютого 2021 року від ОСОБА_1 

08 червня 2022 року ОСОБА_2 сплатив на рахунок ТОВ «ФК «Екскомбуд Інвест» 68 930,40 грн з призначенням платежу - перерахування грошових коштів на рахунок Фонду фінансування будівництва згідно з договором № 16-Р4 про участь у ФФБ від 17 лютого 2021 року від ОСОБА_2 .

У зв`язку з проведеними оплатами у період з 24 лютого 2021 року до 09 червня 2022 року ТОВ «ФК «Екскомбуд Інвест» видало шість свідоцтв про участь у Фонді фінансування будівництва. Усі шість свідоцтв були видані на ім`я ОСОБА_1 , яка діяла на підставі довіреності від ОСОБА_2 . У графах про отримання свідоцтв від імені довірителя проставлені підписи позивачки ОСОБА_1 .

Перед введенням будинку в експлуатацію ТОВ «ФК «Екскомбуд Інвест» видала довідку № 16-Р4 щодо проведення остаточних розрахунків, згідно з якою фактична загальна площа об`єкта інвестування згідно з технічним паспортом складала 70,6 кв. м

09 червня 2022 року між ОСОБА_1 з однієї сторони і ТОВ «ФК «Екскомбуд Інвест» з іншої сторони укладений договір № 16-Р4 уступки майнових прав на нерухомість, предметом якого є уступка майнових прав управителя на набуття у власність приміщення у наступному об`єкті будівництва: багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_2 на генплані з вбудованими в рівні першого поверху нежитловими приміщеннями комерційного призначення на АДРЕСА_3 (пункт 1.1 договору).

Згідно з пунктом 1.2 вказаного договору управитель зобов`язується передати, а довіритель прийняти оплачене ним відповідно до умов договору про участь у Фонді фінансування будівництва виду «А» № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року наступне приміщення: об`єкт інвестування - квартира, будинок - АДРЕСА_2 , поверх - 3, кількість кімнат - 2, номер квартири – НОМЕР_1 , попередньо визначено 69,94 кв. м.

Пунктом 2.2 зазначеного договору визначено, що укладення цього договору підтверджує внесення довірителем 100 % оплати закріпленого за ним об`єкта інвестування.

Згідно з пунктом 2.3 договору право власності довірителя на квартиру, зазначену у пункті 1.2 цього договору, встановлюється з моменту оформлення забудовником права власності після здачі об`єкта будівництва в експлуатацію.

11 листопада 2022 року між ОСОБА_2 (цедент) та ОСОБА_3 (цесіонарій) укладений договір відступлення права вимоги (цесії), згідно з умовами якого цедент відступає, а цесіонарій набуває право вимоги, належне цедентові, і стає довірителем за договором № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року про участь у Фонді фінансування будівництва виду «А», створеного для фінансування будівництва багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 на генплані з вбудованими в рівні першого поверху нежитловими приміщеннями комерційного призначення на АДРЕСА_3 , укладеного між цедентом і ТОВ «ФК «Екскомбуд Інвест».

Додатковою угодою від 11 листопада 2022 року до договору № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року про участь у Фонді фінансування будівництва виду «А», створеного для фінансування будівництва багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 на генплані з вбудованими в рівні першого поверху нежитловими приміщеннями комерційного призначення на АДРЕСА_3 відповідачі замінили відомості та реквізити про «Довірителя» із ОСОБА_2 на ОСОБА_3 , а також встановили винагороду за оформлення уступки права вимоги.

15 листопада 2022 року між ОСОБА_3 з однієї сторони і ТОВ «ФК «Екскомбуд Інвест» з іншої сторони укладений договір № 16-Р4 уступки майнових прав на нерухомість. Предметом цього договору є уступка майнових прав управителя на набуття у власність приміщення у наступному об`єкті будівництва: багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_2 на генплані з вбудованими в рівні першого поверху нежитловими приміщеннями комерційного призначення на АДРЕСА_3 .

Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю видано сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, а саме будівництво багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 на генплані з вбудованими в рівні першого поверху нежитловими приміщеннями комерційного призначення на АДРЕСА_3 . Реєстраційний номер в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва - ЛВ122230203234, дата реєстрації - 07 лютого 2023 року.

У березні 2023 року ТОВ «ФК «Екскомбуд-Інвест» видано довідку № 16-Р4 щодо проведення остаточних розрахунків, згідно з якою фактична загальна площа об`єкта інвестування згідно з технічним паспортом становить 70,6 кв. м, після чого відповідно до договору про участь у Фонді фінансування будівництва виду «А» № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року було проведено перерахунки оплати за об`єкт інвестування відповідно до збільшення фактичної загальної площі об`єкта інвестування відносно проектної площі такого об`єкта.

31 жовтня 2023 року право власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі договору дарування від 31 жовтня 2023 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Кравчука П. І. підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила суд:
- визнати недійсним договір відступлення права вимоги (цесії) від 11 листопада 2022 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ;
- визнати недійсною додаткову угоду від 11 листопада 2022 року до договору № 16-Р4 від 17 лютого 2021 року, укладену між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «ФК «Екскомбуд Інвест»;
- визнати недійсним договір уступки майнових прав на нерухомість № 16-Р4 від 15 листопада 2022 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «ФК «Екскомбуд Інвест»;
- визнати за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 ;
- витребувати 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 із володіння ОСОБА_4 у її власність.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу за спільні кошти придбали майнові права на об`єкт нерухомості, який є спільним майном подружжя.07 лютого 2023 року житловий будинок, у якому розташована квартира, прийнятий в експлуатацію, а 16 лютого 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень статі 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та інші папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Частиною першою статті 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 ЦК України).
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та права вимоги.

Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а отже, і «майном» (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05).

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Визначення майнового права як «права очікування» та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.

Зазначений підхід до визначення правового змісту інституту майнових прав є усталеним і застосовується Верховним Судом у новітній судовій практиці, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 2610/22985/2012 (провадження № 14-390цс19), від 16 жовтня 2019 року у справі № 761/5156/13-ц (провадження № 14-425цс19) та постановах Верховного Суду від 17 липня 2020 року у справі № 5002-10/1364-2012, від 02 грудня 2020 року у справі № 520/4555/17 (провадження № 61-43345св18), від 26 січня 2022 року у справі № 761/3462/13-ц (провадження № 61-8748св19), від 26 січня 2022 року у справі № 521/19092/17 (провадження № 61-7785св19), від 08 червня 2022 року у справі № 947/25597/19 (провадження № 61-3768св21), від 21 червня 2022 року у справі № 947/25617/19 (провадження № 61-3763св21).

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до частини першої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до закону (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 521/19092/17 (провадження № 61-7785св19)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) зазначено, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлено право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої на підставі договору був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс19) та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, однак самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.

Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації.

Отже, квартира є об`єктом інвестування в об`єкті будівництва, який після завершення будівництва стає окремим майном, до завершення будівництва проінвестованого об`єкта нерухомого майна та прийняття його в експлуатацію інвестору належить не право власності на цей об`єкт, а майнові права на нього.

Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, у разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Такий спосіб захисту як визнання за позивачем права власності на частку спірної квартири відповідає заявленим вимогам.

Щодо визнання договорів недійсними та витребування майна

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У частині першій статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном згідно із частиною першою статті 319 ЦК України. Однак розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

З метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частини третя та четверта статті 65 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя чи співвласників договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя (іншого співвласника) має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя/співвласників, а й обмежують права іншого з подружжя/співвласників на відчуження спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя/співвласників на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя/співвласників на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя/співвласників (відчужувача) на відчуження спільного майна.

Тобто факт ненадання згоди одним із співвласників на розпорядження нерухомим майном може бути підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя/співвласників може бути ефективним у разі пред`явлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

У постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. Водночас підлягає встановленню добросовісність набувача за таким договором.

Отже, за приписами частини четвертої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України факт ненадання згоди одним із співвласників на розпорядження спільним майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя бути правомірним та ефективним у разі пред`явлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема шляхом визнання за позивачем права власності на частку в спірному майні.

Суди попередніх інстанцій вказане не врахували та не звернули уваги на те, що в матеріалах справи відсутня письмова згода ОСОБА_1 як співвласника майнових прав за інвестиційним договором на укладення ОСОБА_2 оспорюваних договорів.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 31 жовтня 2023 року право власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі договору дарування від 31 жовтня 2023 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19)).

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів місцевого самоврядування або документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право власності, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном.

Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18); від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), зазначено про те, що можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Згідно з пунктами 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що: «належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.[...] Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі».

Враховуючи викладене, витребування за допомогою віндикаційного позову такого майнового права, як право на частку в праві спільної власності, є допустимим.

Отже, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивачка вважає, що її право порушено тим, що право власності зареєстроване за ОСОБА_4 , то віндикаційний позов є належним способом захисту, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і володіння позивачем майном буде відновлено.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, помилково вважав, що позивачка обрала неефективний спосіб захисту її порушеного права, та,стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частки об`єкта інвестування, фактично вийшов за межі позовних вимог. Суд фактично поклав негативні наслідки недобросовісної поведінки одного з подружжя на іншого, що суперечить засадам справедливості, розумності та добросовісності як складовим принципу верховенства права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, судові рішення підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки додаткові рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення, додаткові рішення суду першої інстанції підлягають скасуванню.

Під час нового розгляду суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, встановити обставини, які мають значення для вирішення справи, дати належну оцінку доводам і запереченням учасників справи та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, касаційний суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кравчука Петра Івановича задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року, додаткові рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2024 року, від 18 липня 2024 року, від 19 березня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 червня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк