УХВАЛА

26 травня 2026 року 
м. Київ

справа №160/7904/25
адміністративне провадження № К/990/4462/26 
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Загороднюка А.Г.,
суддів: Соколова В.М.,  Мацедонської В.Е., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Лушпенком Дмитром Сергійовичем, на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року у справі № 160/7904/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення коштів,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення коштів, в якому просив:
-визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , щодо не включення до періодів, за які ОСОБА_1 нараховано та виплачена додаткову винагороду, встановлену постановою КМУ від 28 лютого 2022 року № 168, часу безпосередньої участі ОСОБА_1 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в Донецькій, Луганській, Херсонській та Харківський областях, за періоди часу з 14 березня 2022 року по 16 червня 2022 року включно, з 09 серпня 2022 року по 23 серпня 2022 року включно, з 23 серпня 2022 року по 18 листопада 2022 року включно, з 09 грудня 2022 року по 07 лютого 2023 року включно, з 23 березня 2023 року по 29 вересня 2023 року включно та з 11 жовтня 2023 року по 14 березня 2024 року включно;
-визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2023 та 2024 роки;
-визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , щодо утримання з грошового забезпечення ОСОБА_1 , за період часу з вересня 2022 року по березень 2024 року включно, військового збору;
-стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 525598,31 гривень недоплаченої ОСОБА_1 додаткової винагороди, встановленої Постановою КМУ від 28 лютого 2022 року № 168;
-стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 13765,36 гривень компенсації за невикористану ОСОБА_1 додаткову відпустку учасника бойових дій за 2023 та 2024 роки;
-стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 20409,84 гривень безпідставно утриманого, з грошового забезпечення ОСОБА_1 , за період часу з вересня 2022 року по березень 2024 року включно, військового збору.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року, адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 збільшеної до 100 000 гривень додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» в розрахунку на місяць пропорційно часу безпосередньої участі в бойових діях та забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії у період за періоди з 01 травня 2022 року по 16 червня 2022 року; з 15 листопада 2022 року по 18 листопада 2022 року; з 09 грудня 2022 року по 10 грудня 2022 року; з 01 лютого 2022 року по 07 лютого 2022 року; з 23 березня 2023 року по 31 березня 2023 року; з 01 квітня 2023 року по 17 квітня 2023 року; з 22 квітня 2023 року по 30 квітня 2023 року; з 01 травня 2023 року по 05 травня 2023 року; з 06 вересня 2023 року по 10 вересня 2023 року; з 11 жовтня 2023 року по 14 жовтня 2023 року; за 19 жовтня 2023 року; з 15 литстопада 2023 року по 16 листопада 2023 року; з 13 грудня 2023 року по 19 грудня 2023 року; за 01 січня 2024 року; з 15 січня 2024 року по 19 січня 2024 року; з 27 січня 2024 року по 31 січня 2024 року; з 01 лютого 2024 року по 29 лютого 2024 року включно.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2023 рік та 2024 рік.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , щодо утримання з грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з вересня 2022 року по березень 2024 року включно військового збору.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000,00 гривень, в розрахунку на місяць пропорційно часу безпосередньої участі в бойових діях та забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії за період з 15 листопада 2022 року по 18 листопада 2022 року; з 09 грудня 2022 року по 10 грудня 2022 року; з 01 січня 2022 року по 07 лютого 2022 року; з 23 березня 2023 року по 31 березня 2023 року; з 01 квітня 2023 року по 17 квітня 2023 року; з 22 квітня 2023 року по 30 квітня 2023 року; з 01 травня 2023 року по 05 травня 2023 року; з 06 вересня 2023 року по 10 вересня 2023 року; з 11 жовтня 2023 року по 14 жовтня 2023 року; за 19 жовтня 2023 року; з 15 листопада 2023 року по 16 листопада 2023 року; з 13 грудня 2023 року по 19 грудня 2023 року; за 01 січня 2024 року; з 15 січня 2024 року по 19 січня 2024 року; з 27 січня 2024 року по 31 січня 2024 року; з 01 лютого 2024 року по 29 лютого 2024 року включно, з урахуванням раніше виплачених сум.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2023 та 2024 роки (станом на дату звільнення), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 безпідставно утриманого з грошового забезпечення за період з вересня 2022 року по березень 2024 року включно військового збору.
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задоволено частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року у справі №160/7904/25 - скасовано в частині задоволення позову щодо визнання дій протиправними та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100000 гривень, в розрахунку на місяць пропорційно часу безпосередньої участі в бойових діях та забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії за період з 15 листопада 2022 року по 18 листопада 2022 року; з 09 грудня 2022 року по 10 грудня 2022 року; з 01 лютого 2022 року по 07 лютого 2022 року; з 23 березня 2023 року по 31 березня 2023 року; з 01 квітня 2023 року по 17 квітня 2023 року; з 22 квітня 2023 року по 30 квітня 2023 року; з 01 травня 2023 року по 05 травня 2023 року; з 06 вересня 2023 року по 10 вересня 2023 року; з 11 жовтня 2023 року по 14 жовтня 2023 року; за 19 жовтня 2023 року; з 15 листопада 2023 року по 16 листопада 2023 року; з 13 грудня 2023 року по 19 грудня 2023 року; за 01 січня 2024 року; з 15 січня 2024 року по 19 січня 2024 року; з 27 січня 2024 року по 31 січня 2024 року; з 01 лютого 2024 року по 29 лютого 2024 року включно, та прийнято в цій частині нову постанову, якою відмовлено у задоволенні цієї частини позову.
В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року у справі №160/7904/25 - залишено без змін.
07 січня 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга позивача, у якій ОСОБА_1 просив скасувати постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року. 
Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 повернуто особі, що її подала на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
29 січня 2026 року до Верховного Суду вдруге надійшла касаційна скарга позивача, у якій ОСОБА_1 просить скасувати постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року.
Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року у справі № 160/7904/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення коштів залишено без руху. Надано скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання до суду касаційної інстанції: уточненої касаційної скарги, в якій необхідно зазначити підстави оскарження судового рішення в цій справі (з урахуванням вимог частини четвертої статті 328 та пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України); заяви про поновлення строку на касаційне оскарження із зазначенням поважних підстав для його поновлення.
Роз`яснено, що в разі невиконання вимог цієї ухвали в частині подання клопотання із зазначенням інших підстав для поновлення строку на касаційне оскарження та надання відповідних доказів у встановлений судом строк у відкритті касаційного провадження буде відмовлено. 
Роз`яснено, що в разі невиконання вимог цієї ухвали в частині подання уточненої касаційної скарги у встановлений судом строк касаційну скаргу буде повернуто.
13 травня 2026 року на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 05 березня 2026 року від касанта надійшла касаційна скарга у новій редакції та заява про поновлення процесуального строку на звернення до суду касаційної інстанції.
В обґрунтування заяви про поновлення строку позивач зазначає, що первісне подання касаційної скарги відбулося у строк, передбачений приписами статті 329 КАС України, а повторне подання касаційної скарги відбувалося у стислі строки після отримання ухвали про повернення попередньо поданої касаційної скарги. 
Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
В свою чергу, відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: 
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Наведене означає, що положеннями пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено можливість перегляду, в якості винятку, судового рішення, що не підлягає касаційному оскарженню судом касаційної інстанції у разі, якщо заявником зазначені випадки, передбачені підпунктами "а" - "г" цієї норми та викладені підстави, визначені частиною четвертою статті 328 КАС України.
Разом з тим, за змістом пункту 1 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Посада публічної служби, яку обіймав позивач, та у зв`язку з перебуванням на якій виник цей спір, не відноситься до категорії службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище відповідно до примітки статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції».
Відтак, у касаційній скарзі відповідач ставить питання про скасування судових рішень, які, за загальним правилом, не підлягають касаційному перегляду.
Як зазначалося колегією суддів в ухвалі Верховного Суду від 05 березня 2026 року, для можливості допуску скарги до касаційного перегляду, ураховуючи приписи КАС України у взаємозв`язку з положеннями Закону України "Про запобігання корупції", скаржник має обґрунтувати дію підпунктів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 
В обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник вказує, що підставою касаційного оскарження судових рішень є підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та стверджує, що подана касаційна скарга має виняткове значення для позивача, оскільки, по-перше указана справа стосується визнання за права позивача на винагороду, здобуту трирічною участю у бойових діях, що відбувались під безперервним ризиком для життя та здоров`я останнього, по-друге, сума невиплаченої додаткової винагороди на рівні 525598,31 гривень є для скаржника значною, адже в 173 рази перевищує прожитковий мінімум для працездатних осіб та здатна забезпечувати прожитковий мінімум позивача на протязі 10 років. Крім того, касант вважає помилковим віднесення справи до категорії незначної складності та її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, позаяк, до матеріально-правових вимог указаного позову було включено вимогу про стягнення з відповідача суми яка більше ніж у сто разів перевищує прожитковий мінімуму для працездатних осіб, тоді як відповідно до пункту 2 частини 4 статі 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що в свою чергу також є підставою перегляду рішення апеляційного суду в цій справі відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
Суд касаційної інстанції відхиляє доводи позивача щодо того, що перегляд даної справи у касаційному порядку становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника.
Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, також може бути зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики.
Вжите національним законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення: визначення і зміну конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.
Скаржник не продемонстрував наявності жодного дійсного виразника цікавості суспільства до цієї конкретної справи (зокрема, але не виключно, її широке висвітлення у засобах масової інформації, активне обговорення в соціальних мережах та/або під час публічних дискусій, фактів присутності громадськості в судових засіданнях, наявність реакцій громадських, державних та міжнародних організацій тощо).
Таким чином, касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.
Разом з тим, скаржник повинен довести, що спірні правовідносини є винятковими та такими, що без судового захисту можуть призвести до незворотних наслідків.
У розглядуваному випадку відповідачами у справі є суб`єкт владних повноважень - військова частина НОМЕР_1 , де проходить публічну службу позивач. Так, у межах спору, предметом якого є оскарження наказу бездіяльності відповідача щодо ненарахування позивачу додаткової винагороди за періоди безпосередньої участі останнього у бойових діях, значимість справи вочевидь зумовлюється потенційними втратами та здобутками сторін залежно від результату її розгляду, однак, указаний критерій не відносить справу до категорії «виняткової», оскільки для кожної із сторін справа, в якій він є учасником має виняткове значення, позаяк, спірні правовідносини, що склались, потребують судового втручання.
Порушуючи перед касаційним судом питання про перегляд судового рішення, яке за загальним правилом не підлягає оскарженню, скаржник має переконливо продемонструвати в чому полягає особливий, тобто вагоміший за звичайний, характер саме цієї конкретної справи саме для цієї конкретної сторони. Іншими словами, скаржник має довести чому вказаний випадок є винятком із загального правила і справа, що не підлягає касаційному перегляду, має бути переглянута. 
Поряд із цим, у касаційній скарзі позивач зазначає, що предметом спору у цій справі є визнання його права на отримання винагороди, набутого внаслідок трирічної участі у бойових діях, пов`язаних із постійним ризиком для життя та здоров`я. Водночас, наведені доводи самі по собі не свідчать про наявність передбачених законом підстав для перегляду судових рішень у касаційному порядку, з урахуванням особливостей правової природи та функціонального призначення Верховного Суду, як суду права.
Доводи скаржника про те, що зазначена справа має для нього виняткове значення з огляду на значний розмір, на його переконання, недоотриманої грошової винагороди, колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані. 
Суд виходить із того, що для кожного учасника судового процесу справа, стороною якої він є, має певне особисте та майнове значення, оскільки виникнення спірних правовідносин зумовлює необхідність судового захисту порушеного або оспорюваного права. Водночас, саме лише посилання на значний розмір спірних вимог не свідчить про виняткове значення справи у розумінні процесуального закону, а тому скаржник повинен навести належні та переконливі доводи щодо особливої важливості або специфічності значення цієї справи саме для нього.
У цьому контексті варто зауважити, що сама собою незгода із судовим рішенням не може бути підставою для відкриття касаційного провадження у справі, рішення у якій не підлягають касаційному розгляду.
Водночас цілком зрозуміло, що кожна сторона, не на користь якої вирішено спір, стверджуватиме про те, що справа має для неї виняткове значення. Це зумовлює потребу навести не лише переконливі мотиви, а й підтвердити їх.
На думку колегії суддів, у розглядуваному випадку скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Натомість аргументи скаржника зводяться до незгоди із судовим рішенням.
Касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для позивача в контексті наведених вище критеріїв.
Стосовно «виняткового значення» справи для її учасника, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.
Однак, твердження скаржника про те, що справа становить виняткове значення для нього (підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України) не підтверджене належними доказами та не обґрунтоване обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів.
При цьому використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», або «суспільний інтерес» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
З огляду на викладене, Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Поряд із цим, скаржник зазначає, що суд першої інстанції помилково відніс цю справу до категорії справ незначної складності, оскільки, до матеріально-правових вимог за позовом скаржника було включено вимогу про стягнення з відповідача суми, яка більше ніж у сто разів перевищує прожитковий мінімуму для працездатних осіб.
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина шоста статті 12 КАС), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (частина четверта статті 12 КАС) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (частина четверта статті 257 КАС); якщо справа не належить до справ незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС, це не забороняє її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, як і не вимагає, щоб такий розгляд відбувався за виключно за правилами загального позовного провадження (крім випадків, передбачених у частині четвертій статті 257 КАС).
Верховний Суд відхиляє викладені доводи, оскільки правовідносини, які стали предметом розгляду цієї справи, стосуються проходження публічної служби, а за змістом пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Як убачається із рішень судів попередніх інстанцій, позивач не є службовою особою, яка займає відповідальне та особливо відповідальне становище у розумінні приписів пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України, у системному зв`язку з положеннями примітки до статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції»"
Отже, предмет спору цієї справи не містить ознак, за яких її не можна було розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.
Таким чином, Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на підпункт «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Доводи, наведені у касаційній скарзі, зводяться до цитування норм законодавства України, а також переоцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, і ґрунтуються на незгоді з висновками цих судів щодо їхньої оцінки. 
Своєю чергою колегія суддів зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та/або переоцінювати їх.
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що призначення суду касаційної інстанції як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Отже, завдання Верховного Суду є не тільки і навіть не стільки вирішення конкретного спору. Суд повинен у передбачений процесуальним законом спосіб (шляхом розгляду конкретного спору та перевірки окремого процесуального судового рішення) витлумачити, як правильно застосувати норму матеріального права, що була не однаково застосована судами з тією метою, щоб надалі спрямовувати судову практику в єдино правильне русло. 
Доводи касаційної скарги фактично, зводяться до переоцінки встановлених судами попередніх інстанцій обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з пунктом 8 частини другої якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та, у визначених законом випадках, - на касаційне оскарження судового рішення.
Зазначена конституційна норма кореспондується з положеннями частини першої статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
На підставі викладеного суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Отже, скаржник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду справи. 
Таким чином, касаційна скарга подана на судові рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткових обставин справи.
Своєю чергою, передумовою для перевірки наявності підстав касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, встановлених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, є наявність обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Верховний Суд зауважує, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.
Поряд із цим, оцінюючи наведені скаржником обставини та обґрунтування причин пропуску процесуального строку, колегія суддів виходить з наступного.
Частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Тобто особа, яка зацікавлена у поданні касаційної скарги, мусить вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, цілком використовувати наявні засоби та можливості, передбачені законодавством. Отже, учасники процесу мають діяти вчасно та в належний спосіб, вони не мають допускати затримки та невиправданого зволікання під час виконання своїх процесуальних обов`язків.
Також згідно з частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Наведеними положеннями КАС України чітко окреслений характер процесуальної поведінки учасників справи, відповідно до якого особа, яка зацікавлена у поданні касаційної скарги, мусить діяти сумлінно, тобто виявляти добросовісне ставлення до наявних у неї прав і здійснювати їхню реалізацію в такий спосіб, встановлених законом або судом, передусім щодо дотримання строку на касаційне оскарження. Для цього учасник справи повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати цілком наявні засоби та можливості, передбачені законодавством
Наслідки пропуску строку звернення до адміністративного суду визначені статтею 123 КАС України. Разом із тим сам по собі факт пропуску строку не є безумовною підставою для відмови у судовому захисті, оскільки за наявності поважних причин та належного їх підтвердження такий строк може бути поновлений.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що поновлення процесуального строку є винятком із загального правила та можливе лише за наявності об`єктивних, непереборних, незалежних від волі особи обставин, які реально унеможливили або істотно ускладнили своєчасне звернення до суду і підтверджені належними доказами. Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду (справа № 9901/32/20, справа № 600/6782/21-а, справ № 260/192/21, справа № 160/3121/20).
Саме на особу, яка просить поновити строк звернення до суду, покладається обов`язок довести не лише факт існування певних обставин, а й те, що такі обставини в межах пропущеного строку мали настільки істотний характер, що об`єктивно унеможливлювали вчинення відповідної процесуальної дії. Такий підхід узгоджується і з частиною першою статті 77 КАС України.
Отже, дотримання строку звернення до суду є обов`язковою умовою реалізації права на судовий захист, а його пропуск тягне наслідки, встановлені статтею 123 КАС України. Поновлення пропущеного строку допускається лише як виняток - за наявності підтверджених належними доказами об`єктивних і непереборних обставин, що не залежали від волі особи та унеможливили своєчасне звернення до суду. Оцінюючи поважність причин пропуску строку, суд ураховує тривалість пропуску, поведінку заявника, достатність доказів і наслідки поновлення строку для інших осіб. 
Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання касаційної скарги здійснюється судом касаційної інстанції у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на касаційне оскарження судового рішення.
Колегія суддів звертає увагу скаржника, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмежене процесуальними строками. Установлення таких строків спрямоване на забезпечення юридичної визначеності, стабільності публічно-правових відносин і належного відправлення правосуддя та не заперечує сутності права на судовий захист, що узгоджується з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в Рішенні від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 05 лютого 2020 року у справі № 9901/425/19 та від 09 грудня 2021 року у справі № 9901/241/21 зазначала, що встановлення скороченого строку звернення до суду в спорах щодо публічної служби спрямоване на забезпечення юридичної визначеності та якнайшвидшого поновлення прав добросовісного позивача, а тому саме по собі не порушує сутності права на доступ до суду.
Положення КАС України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводи ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.
Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно з частиною першою статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.
Судом установлено, що повний текст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції складено 09 грудня 2025 року, а касаційну скаргу вперше подано 07 січня 2026 року.
Зокрема, згідно з відомостями Автоматизованої системи документообігу суду ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , було повернуто особі, яка її подала, ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Лушпенком Дмитром Сергійовичем - залишено без руху.
У контексті наведеного, Суд звертає увагу, що та обставина, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення вперше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, встановлених для цього, а у Суду - обов`язку поновлювати такий строк, у разі його пропуску, тим більш за відсутності поважних причин.
Невиконання скаржником вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.
Підстави пропуску строку касаційного оскарження можуть бути визнані поважними, строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання касаційної скарги.
Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення у касаційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку касаційного оскарження з поважних причин.
Cуд зазначає, що невиконання відповідачем вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги, не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак, не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.
Слід зазначити, що право на касаційний перегляд судових рішень кореспондується з обов`язком дотримуватися процесуального законодавства щодо порядку, строків і умов реалізації цього права. Такі процесуальні обов`язки для всіх учасників судового процесу є однаковими, що забезпечує принцип рівності сторін.
У контексті наведеного, зважаючи на приписи вказаних правових норм законодавства, невиконання відповідачем вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчать про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.
Ураховуючи зазначене, зважаючи на те, що з моменту прийняття оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції до моменту подання скаржником уточненої касаційної скарги пройшло понад п`ять місяців, доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження є необґрунтованими та не можуть бути визнані судом поважною причиною пропуску строку, встановленого КАС України.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 333 КАС України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.
З огляду на викладене, зважаючи на те, що наведені скаржником підстави для поновлення строку на касаційне оскарження визнані судом неповажними, наявні підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 248, 329, 333 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Визнати неповажними, зазначені ОСОБА_1 , підстави для поновлення пропущеного процесуального строку.
Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку на касаційне оскарження.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Лушпенком Дмитром Сергійовичем, на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року у справі № 160/7904/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення коштів.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді	А.Г. Загороднюк В.М. Соколов   В.Е. Мацедонська