ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 608/2942/24	Головуючий у 1-й інстанції Коломієць Н.З. 	
Провадження № 22-ц/817/659/26 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Гірський Б. О., Храпак Н. М., 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справу №608/2942/24 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 17 березня 2026 року, ухвалене суддею Коломієць Н.З., дати складення повного тексту не зазначено, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про скасування заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 (далі – позивачка) звернулася в суд з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк», відповідач, апелянт) про скасування заборгованості за кредитним договором.
В обгрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що 29 грудня 2020 року між нею та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №SAMDNWFC00065076466 та відкрито банківську картку із встановленням кредитного ліміту, згідно якого в неї виникла заборгованість в розмірі 11098.23 грн. У грудні 2023 року шахрайським способом, без згоди ОСОБА_2 , кредитний ліміт на картці було збільшено та невідомими особами стягнуто 48994.67 грн. З даного приводу ОСОБА_2 неодноразово зверталася в АТ КБ «ПриватБанк» та правоохоронні органи. По факту викрадення коштів з її кредитного рахунку Чортківським РУП ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12024211110000310 від 03 серпня 2024 року за ч.4 ст.190 КК України. Вважає, що відповідач не забезпечив належного захисту її персональних даних та дії АТ КБ «ПриватБанк» до неї як клієнта банку, є недобросовісними, оскільки працівниками банку допущено незаконне, шахрайським способом збільшення кредитного ліміту та зняття кредитних коштів в загальній сумі 48994.67 грн. 
Враховуючи викладене, позивачка просила скасувати кредитну заборгованість за договором №SAMDNWFC00065076466 в розмірі 48994.67 грн, яка утворилася внаслідок несанкціонованих транзакцій, та стягнути судові витрати.
Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 17 березня 2026 року позов задоволено.
Скасовано заборгованість у розмірі 48994.67 грн, яка була стягнута з рахунку АТ КБ «ПриватБанк» НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) і додаткового рахунку договору № SAMDNWFC00065076466 від 29 грудня 2020 року, належного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тел. НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Зазначає, що завіреним примірником прінт-скріну робочої сторінки програмного комплексу щодо фіксації входу в Приват24 ОСОБА_2 стверджується, що проходження авторизації в обліковому записі мало місце через нетиповий для клієнтки мобільний пристрій (див. «модель девайса» та «модель»): PHONE M2006C3LG|REDMI ANDROID, 11 MOBILE 9D2C0672E781AA7A, коли типова для клієнтки модель телефону це REDMI NOTE 8T|XIAOMI, imei - 10CD1C2E669B22F1.
Вказує, що оспорювані видаткові операції супроводжувались підтвердженнями оспорюваних операцій через «IVR-дзвінки» (для підтвердження операції натисніть «1») та у Приват24 («підтверджую, ОК»), здійсненими ОСОБА_2 . Про успішність та фактичність здійснення таких свідчать коди авторизації у виписці по рахунку. Вказана обставина стверджується завіреним примірником прінт-скріну робочої сторінки програмного комплексу Банку щодо підтвердження платежів.
Також зазначає, що завіреним примірником робочої сторінки програмного комплексу Банку щодо фіксації зміни акаунту під логіном ОСОБА_2 « НОМЕР_3 » стверджується, що за період з 19 по 23 липня 2024 року не відображаються зміни паролю входу в акаунту Приват24 ОСОБА_2 , а тому зміни статичного пароля входу в обліковий запис не було.
Звертає увагу на те, що здійснити вхід в Приват24 ОСОБА_2 третіми особами без доступу до «фінансового» номеру телефону клієнта (підтвердження операцій) та без розголошення даних на вхід (пароль входу, підтвердження такого) не представляється можливим. При авторизації пристрою в мобільному додатку під логіном клієнта, особа, перебуваючи в акаунті Приват24 останнього, отримує повний доступ до функціоналу Приват24. Вказує, що Банком не зафіксовано ні зміни фінансового номеру телефону клієнта, що використовується для входу до Приват24, ні зміни паролю входу до Приват24, що як невідома нікому інформація встановлюється клієнтом при першому вході, а після використовується для кожного входу разом із отримуваним одноразовим паролем входу, скануванням пальця чи обличчя, ні будь-якого помилкового введення авторизаційних даних клієнта, які б не відповідали даним останнього. Про будь-що із наведеного вище не заявлено клієнтом ні Банку, ні за мотивами позову.
Наведене вище, на думку апелянта, свідчить про те, що саме ОСОБА_2 або за прямої згоди/доручення її довірена особа здійснювали видаткові операції, які в подальшому позивачка вирішили оспорити. Вважає, що факт транзакцій в період з 19 по 23 липня 2024 року по картковому рахунку НОМЕР_4 ( НОМЕР_5 ) клієнтки ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_6 ) знайшов своє підтвердження, з урахуванням причетності останньої до оспорюваних операцій зазначеного періоду, адже встановлено, що мали місце факти використання «фінансового» мобільного телефону клієнтки НОМЕР_3 при авторизації в мобільному додатку нетипового пристрою (M2006C3LG|REDMI, ідентифікатор імеі 9D2C0672E781AA7A) та підтвердження операцій по переказу коштів на картковий рахунок НОМЕР_7 «А-Банку». На переконання АТ КБ «ПриватБанк» за наведених та доведених вище обставин, відповідальність за оспорюваними видатковими операціями залишаються за клієнтом Банку.
Крім того, звертає увагу на Умови і Правила надання банківських послуг, а саме:
- п.1.1.10.10.1, згідно якого клієнт несе повну відповідальність за всі платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу та/або за несанкціоноване отримання грошових коштів з рахунку третіми особами, якщо його дії чи бездіяльність призвели до втрати платіжного інструменту або індивідуальної облікової інформації, розголошення ПІНу/індивідуальної облікової інформації або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжну операцію з використанням платіжного інструменту;
- п.1.1.10.10.2, яким передбачено, що клієнт несе відповідальність за всі платіжні операції (в тому числі операції у сфері електронної комерції та інші), що здійснюються з платіжними картками, у тому числі наданими банком його довіреним особам. У разі, якщо клієнт дає згоду на проведення платіжних операцій з платіжними картками або нанесеними на них даними поза полем його зору, він несе повну відповідальність за їх можливе шахрайське використання надалі;
- п.1.1.10.10.3, відповідно до якого клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на платіжній картці даних, до моменту звернення клієнта в банк та блокування платіжної картки і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки платіжної картки в стоп-лист платіжною системою;
- п.1.1.10.10.4, згідно якого клієнт несе відповідальність за всі операції, здійснені в межах лімітів, збільшених за розпорядженням клієнта (за зверненням до служби підтримки банку).
Також зазначає, що Верховний Суд у своїй практиці неодноразово підкреслював, що у випадках, коли здійснення операції підтверджено введенням ПІН-коду банківської картки або іншими видами електронної ідентифікації клієнта, саме на клієнта покладається тягар доведення того, що операція була здійснена не ним (постанова від 12 травня 2022 року у справі № 591/1383/20, провадження №61-9478св21). Крім цього, Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2024 року у справі №757/14265/21-ц (провадження №61-2987св23) дійшов висновку, що «у разі порушення клієнтом умов зберігання даних автентифікації (ПІН-коду, паролів, кодів доступу тощо), внаслідок чого треті особи отримали можливість скористатися такими даними, відповідальність за проведені операції несе клієнт». Ця позиція підтверджується також у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2023 року у справі № 760/24494/20 (провадження № 61- 4580св22).
Враховуючи викладене, просить скасувати оскаржуване рішення суду та постановити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки — адвокат Квятковський Д.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 17 березня 2026 року – без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.
Зокрема зазначає, що позивачка не несе відповідальності за незаконне зняття із її картки коштів, оскільки електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача. Окрім того, позивачка своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Банк не надав відповідних доказів в спростування вказаних обставин.
Посилається на висновок Верховного Суду у постанові від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22, згідно з яким саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті або незаконному використанню ПІН-коду чи іншої інформації. У разі недоведеності таких обставин необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні або отриманні спірних коштів. Верховний Суд окремо зазначив, що сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання операції не може достовірно підтверджувати сприяння користувача втраті або незаконному використанню персональних даних. За відсутності належних та допустимих доказів сумніви і припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача як слабшої сторони у цих правовідносинах.
Стверджує, що після виявлення несанкціонованих списань позивачка звернулася до банку та правоохоронних органів. Така поведінка є послідовною, логічною та узгоджується з позицією особи, яка стала жертвою шахрайських дій. Вона спростовує припущення апелянта про те, що спірні операції були здійснені самою позивачкою або за її згодою.
Вказує, що внутрішні умови банку не можуть змінювати або звужувати імперативні приписи спеціального законодавства, що регулює неакцептовані платіжні операції, оскільки статті 42, 51, 67, 68, 87 Закону України «Про платіжні послуги» та Положення НБУ № 164 мають пріоритет перед внутрішніми правилами банку. При цьому, зазначає, сам апелянт не довів, що наведена ним редакція Умов і правил була погоджена позивачкою у належній формі та є невід`ємною частиною договору.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають до часткового задоволення, виходячи з таких підстав.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
29 грудня 2020 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № SAMDNWFC00065076466. Згідно з умовами цього договору позивачці встановлено кредитний ліміт на її банківську картку.
З позовної заяви та пояснень сторони позивачки вбачається, що без згоди ОСОБА_2 кредитний ліміт на картці було збільшено та невідомими особами стягнуто 48994.67 грн. Перед несанкціонованим зняттям коштів на телефонний номер ОСОБА_2 декілька днів поспіль дзвонили з телефонного номера м.Києва. Вона хотіла відповісти, однак їй повідомлялося, що необхідно підтвердити «одиничку», тому вона відхиляла дзвінки. Потім вона наважилась і натиснула «одиничку» та виявилось, що телефонували з ПриватБанку. В подальшому з`ясувалося, що її картка заблокована та з неї були зняти кошти, без її відома взято кредит і всі кредитні кошти переведені на картку іншого банку. Вона звернулася у відділення АТ КБ «ПриватБанк» та пояснила ситуацію та їй рекомендували звернутися в поліцію.
Згідно виписки АТ КБ «ПриватБанк» по картці/рахунку НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) і додатковим рахунком договору №SAMDNWFC00065076466 від 29 грудня 2020 року за період з 19 липня 2024 року по 31 липня 2024 року двадцятьма транзакціями через Приват24 на картку «А-Банку» 5169155125048536 було здійснено переказ коштів на загальну суму 48994.67 гривень.
Позивачка стверджує, що вказані транзакції здійснені шахрайським способом та без її відому та дозволу.
02 серпня 2024 року ОСОБА_2 з цього приводу звернулася з повідомленням про злочин в Чортківський РУП ГУНП в Тернопільській області та за даним фактом у Чортківському РУП ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №12024211110000310, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 03 серпня 2024 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, в якому ОСОБА_2 визнана потерпілою.
Згідно повідомлення Чортківського РУП ГУНП в Тернопільській області №88798-2025 від 20 червня 2025 року досудове слідство в рамках кримінального провадження № 12024211110000310 від 03 серпня 2024 року триває, здійснюються заходи щодо встановлення осіб, причетних до вчинення даного злочину.
Згідно Висновку службової перевірки по факту спірних транзакцій з карти клієнта ОСОБА_2 (Подія №27969), затвердженого директором мікрорегіонального управління Якимів А.М. 02 квітня 2025 року, факт транзакцій в період з 19 по 23 липня 2024 року по картковому рахунку НОМЕР_4 ( НОМЕР_5 ) клієнтки ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_6 ) знайшов своє підтвердження, з урахуванням причетності останньої до оспорюваних операцій зазначеного періоду, адже встановлено, що мали місце факти використання «фінансового» мобільного телефону клієнтки НОМЕР_3 при авторизації в мобільному додатку нетипового пристрою (M2006C3LG|REDMI, ідентифікатор імеі 9D2C0672E781AA7A) та підтвердження операцій по переказу коштів на картковий рахунок НОМЕР_7 «А-Банку» з використанням «ivr-дзвінків» та «sms-повідомлень» через фінансовий номер +380677199539.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачкою позовних вимог та недоведеності відповідачем того, що позивачка своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Однак, колегія суддів не погоджується з даним висновком суду. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Закон України «Про платіжні послуги» визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури.
Пунктом 6 частини дев`ятнадцятої статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що емітент зобов`язаний повідомляти користувача про виконання операцій з використанням електронного платіжного засобу.
Згідно з частиною двадцятою статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач зобов`язаний зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору, укладеного з емітентом, не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права, не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації.
Відповідно до пункту 136 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою правління НБУ від 29 липня 2022 року № 164 (далі - Положення), користувач зобов`язаний: зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень.
Згідно з пунктом 140 розділу VII Положення, користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.
До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.
Пунктом 141 розділу VII Положення, передбачено, що емітент зобов`язаний надавати ПІН, індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням платіжного інструменту, лише держателю платіжного інструменту в порядку, визначеному договором (крім випадку, передбаченого в пункті 142 розділу VII цього Положення).
Власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг унаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених законодавством України строків (пункти 146, 147 Положення).
Аналіз вказаних нормативно-правових актів, які є спеціальними для спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу.
Лише наявність обставин, які доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його цивільно-правової відповідальності.
Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду України у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та Верховного Суду у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року № 176/1445/22.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
У справі, яка переглядається, позивачка зазначала, що спірні транзакції вона не здійснювала, електронні платіжні засоби нікому не передавала, платіжні картки знаходились у неї.
Разом з тим, як вбачається з наявного в матеріалах справи висновку службової перевірки по факту спірних транзакцій з картки клієнтки ОСОБА_2 (Подія №27969), затвердженого директором мікрорегіонального управління Якимів А.М. 02 квітня 2025 року, наданого позивачем на виконання ухвали Чортківського районного суду Тернопільської області від 09 квітня 2025 року про його витребування, факт транзакцій в період з 19 по 23 липня 2024 року по картковому рахунку НОМЕР_4 ( НОМЕР_5 ) клієнтки ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_6 ) знайшов своє підтвердження, з урахуванням причетності останньої до оспорюваних операцій зазначеного періоду, адже встановлено, що мали місце факти використання «фінансового» мобільного телефону клієнтки НОМЕР_3 при авторизації в мобільному додатку нетипового пристрою (M2006C3LG|REDMI, ідентифікатор імеі 9D2C0672E781AA7A) та підтвердження операцій по переказу коштів на картковий рахунок НОМЕР_7 «А-Банку» з використанням «ivr-дзвінків» та «sms-повідомлень» через фінансовий номер +380677199539.
Тобто, хоча авторизація в мобільному додатку «Приват24» здійснювалась з нетипового, іншого пристрою (M2006C3LG|REDMI, ідентифікатор імеі 9D2C0672E781AA7A), остання підтверджувала операції за допомогою «ivr-дзвінків» (натискання «1» при дзвінку з банку) та «sms-повідомлень» на фінансовий номер позивачки +380677199539, який, як встановлено також цією перевіркою, не змінювався, як і не змінювався ні логін, ні пароль у її додатку «Приват24».
При цьому, як також вбачається зі змісту висновку службової перевірки відповідача, при зверненні 31 липня 2024 року до відділення банку, ОСОБА_2 повідомила, що не отримувала жодних підозрілих дзвінків.
Однак, факт надходження на її номер телефону дзвінків з невідомих номерів та натискання позивачкою «1» при вхідному дзвінку від АТ КБ «ПриватБанк» підтвердила і сама позивачка, що вбачається з наявної в матеріалах справи її власноруч написаної заяви (а.с.125), згідно з якою до неї протягом кількох днів надходили вхідні дзвінки АТ КБ «ПриватБанк» з невідомих номерів, де потрібно було підтвердити «одиничку» і в одному із таких дзвінків вона це зробила, після чого хотіла зайти у свій додаток «Приват24», де картка вже була заблокована.
Таким чином, доведеним є те, що оспорювані операції були здійснені, зокрема, за допомогою фінансового мобільного номера позивачки, а тому її доводи про те, що вона жодним чином не сприяла втраті власних коштів не заслуговують на увагу.
Позивачкою ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів, в розумінні чинного ЦПК України, з яких достеменно вбачалося б порушення її прав відповідачем АТ «ПриватБанк».
При цьому позивачкою не надано доказів блокування нею свого номеру телефону Оператором мобільного зв`язку, який є фінансовим номером позивачки у АТ КБ «ПриватБанк», за допомогою якого мав місце переказ коштів.
Факт порушення кримінального провадження №12024211110000310 від 03 серпня 2024 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, сам по собі не доводить неправомірне заволодіння коштами позивачки третіми особами саме з вини банку.
Слід також зазначити, що позивачка ОСОБА_2 не позбавлена права заявити цивільний позов про відшкодування завданої їй майнової шкоди до осіб, діями яких було цієї шкоди завдано.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню, рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 17 березня 2026 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення позову ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення.
Оскільки суд апеляційної інстанції за результатом розгляду апеляційної скарги дійшов висновку про її задоволення, то у відповідності до ст.141 ЦПК України слід здійснити новий розподіл судових витрат.
Враховуючи, що відповідач сплатив за подачу апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1453.44 грн, то з позивачки на корить відповідача слід стягнути зазначену суму судового збору.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити.
Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 17 березня 2026 року — скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про скасування заборгованості у розмірі 48994.67 гривень — відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_6 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (ЄДРПОУ: 14360570) сплачений останніми судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1453.44 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий 
Судді