П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/32211/25	

Перша інстанція: суддя Єфіменко К.С.,
повний текст судового рішення
складено 08.01.2026, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Димерлія О.О.,
суддів – Шляхтицького О.І., Вербицької Н.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.01.2026 у справі №420/32211/25 за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 загону морської охорони Державної прикордонної служби України, за участю третьої особи НОМЕР_3 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії
У С Т А Н О В И В:
22.09.2025 ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій просить суд визнати протиправним та скасувати наказ командира НОМЕР_2 загону морської охорони Державної прикордонної служби України "Про особовий склад" №298-ОС від 17.05.2025, яким продовжено строк дії контракту понад строки на період дії воєнного стану відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини 8 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XI.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає про безпідставність продовження строку дії контракту щодо проходження військової служби в Державній прикордонній службі України. На думку ОСОБА_1 , він має право на звільнення з військової служби. 
Не погодившись із заявленими ОСОБА_1 позовними вимогами Військовою частиною НОМЕР_1 подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач вказує про правомірність продовження дії контракту щодо проходження військової служби в Державній прикордонній службі України, оскільки в Україні введено воєнний стан. Також, відповідач вказує, що немає законодавчо передбачених підстав для звільнення позивача з військової служби. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.01.2026 у справі №420/32211/25 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ командира НОМЕР_2 загону морської охорони Державної прикордонної служби України "Про особовий склад" №298-ОС від 17.05.2025 «Про особовий склад», яким строк дії контракту ОСОБА_1 було продовжено понад строки на період дії воєнного стану.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Приймаючи означене рішення в частині задоволених позовних вимог суд першої інстанції вказав про безпідставність продовження Військовою частиною НОМЕР_1 строку дію контракту щодо проходження ОСОБА_1 військової служби в Державній прикордонній службі України.
Не погоджуючись із рішенням окружного адміністративного суду в частині задоволених позовних вимог Військовою частиною НОМЕР_1 подано апеляційну скаргу в якій, з посиланням на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, викладено прохання скасувати оскаржувану частину судового акту із прийняттям у відповідній частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні справи застосовано редакцію Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка на момент видання оскаржуваного наказу (17.05.2024) не набрала чинності. Як зауважує скаржник, станом на момент видання спірного наказу № 298-ОС чинне законодавство не передбачало можливості для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та строк контракту яких закінчився, продовження служби за новим контрактом, а містило імперативну норму, що дія контракту продовжується понад встановлені строки. Отже, укладання нового контракту не було передбачено чинним законодавством, і замість укладання нового контракту слід було продовжити дію попереднього понад встановлені строки на період воєнного стану, що і було вчинено шляхом видання наказу № 298-ОС.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку із положеннями чинного, на момент виникнення спірних правовідносин, законодавства, судом апеляційної інстанції установлено такі обставини справи. 
Зокрема, апеляційним адміністративним судом з`ясовано, що ОСОБА_1 з 26.03.2021 проходить військову службу в органах Державної прикордонної служби України за контрактом. 
11.12.2023 між командиром НОМЕР_4 загону морської охорони Державної прикордонної служби України та матросом ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб рядового складу. Контракт набрав чинності 26.03.2024.
З матеріалів справи убачається, що матросом ОСОБА_1 на ім`я заступника начальника штабу-начальника відділу управління службою штабу подано рапорт від 11.12.2023 щодо продовження з 26.03.2024 дії контракту строком на 1 рік.
Наказом командира НОМЕР_4 загону морської охорони Державної прикордонної служби України від 11.12.2023 №450-ОС «Про особовий склад», ОСОБА_1 продовжено військову службу за новим контрактом строком на один рік з 26.03.2024. 
У подальшому, наказом командира НОМЕР_4 загону морської охорони Державної прикордонної служби України від 17.05.2024 №298-ОС «Про особовий склад» внесено зміни до наказу від 11.12.2023 №450-ОС, а саме пункт наказу щодо продовження військової служби за новим контрактом викладено в такій редакції: «продовжити дію контракту понад встановлені строки матросу ОСОБА_1 , відповідальному виконавцю групи забезпечення функціонування інформаційно-телекомунікаційної системи «Гарт-2» відділу управління службою штабу, з 26.03.2024 на період дії воєнного стану». 
Уважаючи безпідставним продовження дії контракту щодо проходження військової служби позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Здійснюючи апеляційний перегляд справи, у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.
У подальшому Указами Президента України воєнний стан неодноразово продовжувався та його дія наразі триває. 
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто до 18.05.2024).
Визначення військової служби міститься у частині першій статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ та означає державну службу особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За приписами частини 2 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Згідно із частинами 3 і 4 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено наступні види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Строки військової служби визначені статтею 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Станом на дату виникнення спірних правовідносин, пункт 2 частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачав, що під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки:
- на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону;
- до дня завершення виконання завдань в інтересах оборони України, безпосередньої участі у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України;
- на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Отже, на час виникнення спірних правовідносин чинними законодавчими приписами було передбачено, що для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період дії воєнного стану, за виключенням випадків, передбачених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ.
Тобто, положення пункту 2 частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» містять імперативну норму, за якою дія контракту продовжується понад встановлені строки на період дії воєнного стану.
Між тим, пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не передбачено такої підстави для звільнення з військової служби за контрактом під час проведення мобілізації та дії воєнного стану як закінчення строку дії контракту, який було укладено до початку воєнного стану, а тому визначені законодавцем винятки не стосуються спірних правовідносин. 
Дослідивши оскаржуваний у даній справі наказ командира НОМЕР_4 загону морської охорони Державної прикордонної служби України від 17.05.2024 №298-ОС колегія суддів зазначає, що його зміст повністю відтворює приписи пункту 2 частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», на виконання власне яких і прийнято такий індивідуальний акт. 
У зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що видаючи спірний наказ від 17.05.2024 №298-ОС командир НОМЕР_4 загону морської охорони Державної прикордонної служби України діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений законодавчими приписами. 
У контексті означеного суд апеляційної інстанції враховує, що в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач не вказує на наявність процедурних порушень, які могли вплинути на правомірність прийняття досліджуваного в даному випадку індивідуального акту, та/або відсутність у командира НОМЕР_4 загону морської охорони Державної прикордонної служби України компетенції, повноважень його прийняття. 
Мотивуючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що наказ від 17.05.2024 №298-ОС є перешкодою для реалізації його права на звільнення з військової служби. 
З даного приводу слід вказати наступне. 
Підстави для звільнення з військової служби визначено статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Станом на час видання командиром НОМЕР_4 загону морської охорони Державної прикордонної служби України наказу від 17.05.2024 №298-ОС стаття 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не містила підпункту «ж» пункту 3 частини 5, згідно із яким контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Суд апеляційної інстанції відмічає, що наведений законодавчий припис в Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу» з`явився з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 № 3633-IX (набрав чинності 18.05.2024), тобто після видання оскаржуваного в даній справі індивідуального акту. 
Між тим, апеляційний адміністративний суд зазначає, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 № 3633-IX не містить жодних положень стосовно можливості та способу застосування його норм до правовідносин, які розпочались до набрання ним чинності, тобто його норми не мають ретроспективної (зворотної) дії.
До того ж, слід врахувати, що позивач добровільно подав рапорт від 11.12.2023 про продовження з 26.03.2024 строку служби на 1 рік, тобто станом на час прийняття спірного наказу ОСОБА_1 не набув права на звільнення з військової служби, адже за взаємною згодою сторін дію його контракту продовжено до 26.03.2025.
За таких підстав, оскільки дія контракту про проходження ОСОБА_1 військової служби не закінчилась, колегія суддів уважає безпідставним посилання позивача та висновок суду першої інстанції про необхідність врахування в досліджуваній ситуації приписів підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як підставу для звільнення позивача з військової служби.
У контексті вирішення даного спору слід також зауважити, що заявлені ОСОБА_1 не стосуються звільнення з військової служби.
Предметом дослідження в даній справі є наказ командира НОМЕР_2 загону морської охорони Державної прикордонної служби України "Про особовий склад" №298-ОС від 17.05.2025, яким продовжено строк дії контракту понад строки на період дії воєнного стану відповідно до пункту 2 частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XI.
Позивач не заявляв позовних вимог щодо звільнення з військової служби. 
Апеляційний адміністративний суд вказує про необґрунтованість висновку суду першої інстанції стосовно протиправності продовження ІНФОРМАЦІЯ_1 дії контракту ОСОБА_1 понад строки на період дії воєнного стану, адже вносячи зміни до наказу від 11.12.2023 №450-ОС суб`єкт владних повноважень приводив такий індивідуальний акт у відповідність до приписів пункту 2 частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Також, колегія суддів враховує довід скаржника про те, що здійснюючи розгляд справи окружним адміністративним судом застосовано редакцію Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка не поширюється на досліджувані правовідносини. 
Установлені під час розгляду даної справи фактичні обставини та зроблені судом апеляційної інстанції висновки у повному обсязі спростовують наведені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог доводи, а також викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні суду висновки. 
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено апеляційним судом у даній справі.
Межі перегляду судом апеляційної інстанції справи визначено статтею 308 КАС України, відповідно до частини 2 якої суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Статтею 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Відтак, у зв`язку із тим, що викладені в оскаржуваному рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 08.01.2026 у справі №420/32211/25 висновки не відповідають обставинам справи, суд апеляційної інстанції уважає за необхідне скасувати такий судовий акт із прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позову. 
Керуючись ст.ст.308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити повністю.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.01.2026 у справі №420/32211/25 скасувати.
Прийняти у справі нове судове рішення.
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до НОМЕР_2 загону морської охорони Державної прикордонної служби України, за участю третьої особи НОМЕР_3 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, відмовити повністю.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач 		О.О. Димерлій	
Судді	  	О.І. Шляхтицький   Н.В. Вербицька