Справа № 517/1268/25
Провадження № 2/517/169/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року с-ще Захарівка

Захарівський районний суд Одеської області в складі
головуючого судді Меєчка О.М.,
за участю секретаря судового засідання Хасанової С.Т.,
представника позивача Захарівської
селищної ради Кожухар А.В.,
прокурора Роздільнянської окружної 
прокуратури Пантась О.В. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Захарівка цивільну справу за позовом керівника Роздільнянської окружної прокуратуриі, який діє в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування - Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння

установив:

Керівник Роздільнянської окружної прокуратури Одеської області через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» в інтересах держави в особі Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
Зазначена позовна заява обґрунтована тим, що Роздільнянською окружною прокуратурою Одеської області під час реалізації повноважень, визначених статтею 131-1 Конституції України та статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено факт порушення інтересів держави під час відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства.
Так, на підставі рішення Фрунзівської районної ради народних депутатів Чорнопіщук Н.О. 25 жовтня 1994 року видано Державний акт на право постійного користування землею серії ОД-25 № 002 площею 49,93 га, яка знаходиться на території Войничевської сільської ради Фрунзівського району Одеської області (нині - Захарівська селищна рада Роздільнянського району), для створення селянського (фермерського) господарства.
24 листопада 1994 року проведено державну реєстрацію про створення селянського (фермерського) господарства «Чорнопіщук», код ЄДРПОУ 22514283, засновником якого є ОСОБА_2 .
В подальшому, вказана земельна ділянка в порядку приватизації земельної ділянки, які перебувають у СФГ «Чорнопіщук», була розпайована між членами вказаного фермерського господарства – ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким передано безоплатно у власність земельні частки площею по 15,2 га із земель постійного користування фермерського господарства «Чорнопіщук».
Відповідно до протоколу № 1 загальних зборів членів селянського (фермерського) господарства «Чорнопіщук» від 05 травня 2017 року до членів фермерського господарства прийнято ОСОБА_1 .
Рішенням Захарівської селищної ради від 30 липня 2021 року за № 790-VIII затверджено проєкт земелеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 15,2 га ріллі з кадастровим номером 5125280900:01:001:0712 для ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, що перебуває в користуванні ОСОБА_2 на підставі Державного акта на право постійного користування серія ОД-25 № 002 від 25 жовтня 1994 року.
Надалі, 11 серпня 2021 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 15,2 га з кадастровим номером 5125280900:01:001:0712 з цільовим призначенням 01.02 для ведення фермерського господарства, яка розташована за адресою: Одеська область, Захарівський район, Войничівська сільська рада, за межами населеного пункту.
З приводу зазначеного прокурор вказує, що для отримання у власність земельної ділянки для ведення фермерського господарства чинним законодавством передбачено особливий порядок. 
Фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.
Згідно зі статтею 116 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття рішення селищною радою), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а також публічної інформації у формі відкритих даних, з часу отримання у власність зазначеної земельної ділянки для ведення фермерського господарства до теперішнього часу ОСОБА_1 фермерське господарство не створив, що свідчить про відсутність наміру у останнього здійснювати господарську діяльність з вирощування сільськогосподарської продукції на незаконно отриманій земельній ділянці. Водночас установлено, що ОСОБА_1 рахується серед учасників СФГ «Чорнопіщук», яке зареєстровано як юридичну особу 24 листопада 1994 року.
Отже, ураховуючи, що попередньо до створення такої юридичної особи зазначену ділянку отримала у користування ОСОБА_2 , яка значиться засновником і директором СФГ «Чорнопіщук», тому є підстави стверджувати, що остання отримала вказану вище земельну ділянку для цілей створення означеного фермерського господарства. При цьому останній набувач спірної земельної ділянки ОСОБА_1 , зважаючи на дату народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , не міг бути засновником СФГ «Чорнопіщук», та, відповідно, не міг отримати на праві власності чи користування будь-які земельні ділянки для цілей створення зазначеного фермерського господарства, а тому не вправі претендувати на отримання у порядку приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні СФГ «Чорнопіщук», а виключно в загальному порядку, зокрема, із земель, які не перебувають у власності чи користуванні означеного фермерського господарства.
За таких обставин, з огляду на порушення відповідачем порядку отримання земельної ділянки, керівник Роздільнянської окружної прокуратури Одеської області, просить суд витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області земельну ділянку загальною площею 15,2 га з кадастровим номером 5125280900:01:001:0712, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, Захарівська селищна рада (за межами населеного пункту).
Ухвалою Захарівського районного суду Одеської області від 17 грудня 2025 року заяву керівника Роздільнянської окружної прокуратури Одеської області про забезпечення позовуповернуто керівнику окружної прокуратури (а.с. 58-59).
Ухвалою Захарівського районного суду Одеської області від 23 грудня 2025 року позовну заяву повернуто прокурору на підставі пункту 4 частини 4 статті 185 ЦПК України (а.с. 75-78).
Постановою Одеського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року апеляційну скаргу керівника Роздільнянської окружної прокуратури Одеської області задоволено, ухвалу Захарівського районного суду Одеської області від 23 грудня 2025 року скасовано. Цивільну справу № 517/1268/25 направлено до Захарівського районного суду Одеської області для продовження розгляду (а.с. 106-109).
Ухвалою Захарівського районного суду Одеської області від 13 березня 2026 року заяву керівника Роздільнянської окружної прокуратури про забезпечення позову задоволено частково та накладено арешт на земельну ділянку загальною площею 15,2 га з кадастровим номером 5125280900:01:001:0712 (а.с. 115-117).
Ухвалою Захарівського районного суду Одеської області від 13 березня 2026 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 127).
30 березня 2026 року від представника відповідача – адвоката Короя І.Д. через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву у якому він просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с. 138-143). У відзиві на позовну заяву зазначає таке.
Щодо законності підстав набуття права власності на спірну земельну ділянку вказує, що відповідач на день отримання у власність 30 липня 2021 року спірної земельної ділянки з 05 травня 2017 року вже був членом зареєстрованого 24 листопада 1994 року СФГ «Чорнопіщук», яке здійснювало свою господарську діяльність на земельній ділянці державної власності площею 49,93 га, отриманій у постійне користування засновником СФГ ОСОБА_2 .
Станом на день отримання відповідачем у власність спірної земельної ділянки із земель комунальної власності, положення чинного законодавства передбачали, що землі фермерського господарства можуть складатися із, зокрема, земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності.
Також передбачалось, що громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради (частина 1 статті 32 Земельного кодексу України).
Частинами 1 і 2 статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» було визначено, що члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю). Членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.
Описані положення законів свідчать про те, що право на приватизацію землі СФГ станом на 30 червня 2021 року належало всім його членам, а не тільки його засновнику – отримувачу земельної ділянки для ведення СФГ, оскільки з моменту створення СФГ до нього переходять правомочності володіння і користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки його засновника, який втратив право одноосібного землекористувача цієї ділянки.
До відповідача право на приватизацію земель СФГ «Чорнопіщук» у встановленому порядку вже реалізували члени господарства ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які отримали у власність по 15,20 га ріллі кожен. Решту земельної ділянки площею 19,53 га було передано СФГ «Чорнопіщук» у довгострокову оренду строком на 10 років. Таким чином, спірна земельна ділянка була набута відповідачем за рахунок земель, переданих в оренду безпосередньо СФГ, а не за рахунок земельної ділянки, наданої у постійне користування засновнику господарства. При цьому після створення та державної реєстрації СФГ до господарства перейшли права та обов`язки щодо користування відповідною земельною ділянкою.
Крім цього, з часу отримання у власність спірної земельної ділянки, відповідач сплачував за неї належний земельний податок за відповідними квитанціями Ощадбанку на загальну суму 22607 гривень 60 копійок, що свідчить і про оплату податку станом на 2025 рік.
Також, представник вважає неспроможними посилання прокурора на незаконність отримання у 2021 році відповідачем у власність спірної земельної ділянки з підстав застосування до цих обставин висновку постанови від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 Великої Палати Верховного Суду щодо можливості приватизації землі СФГ тільки тим членом СФГ, який отримав земельну ділянку у користування для створення фермерського господарства, оскільки такі висновки суперечать наведеним раніше висновкам Верховного Суду з даного питання.
Щодо добросовісності відповідача при набутті права власності на земельну ділянку вказує, що чинним законом визначено, що якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. 
Описані у відзиві обставини та правові норми свідчать про правомірне набуття відповідачем у 2021 році права власності на спірну земельну ділянку у повній відповідності до чинних на той час норм права та висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
У зв`язку з цим, відсутні підстави та відповідні їм докази для висновку щодо вибуття спірної земельної ділянки з комунальної власності позивача незаконно, тобто поза волею власника земель, а також про наявність ознак недобросовісності у діях/ бездіяльності відповідача для отримання у власність спірної земельної ділянки.
Щодо дотримання строків позовної давності вказує, що положеннями частини 1 статті 257 ЦК України визначена загальна позовна давність тривалістю у три роки, а частиною 8 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності за вимогами щодо витребування чи визнання права щодо нерухомого майна, переданого з державної або комунальної власності у приватну власність, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, починається від дня державної реєстрації права власності першого набувача або дати передачі першому набувачеві нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності. 
Частинами 3 і 4 статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
В даному випадку, право власності на спірну земельну ділянку було зареєстроване за відповідачем 11 серпня 2021 року і строк позовної давності сплив.
01 квітня 2026 року від керівника Роздільнянської окружної прокуратури через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив (а.с. 150-153). У відповіді на відзив прокурор зазначає, що ОСОБА_1 з часу отримання у власність спірної земельної ділянки для ведення фермерського господарства до теперішнього часу фермерське господарство не створив, що свідчить про відсутність наміру у останнього здійснювати господарську діяльність з вирощування сільськогосподарської продукції на незаконно отриманій земельній ділянці. Водночас установлено, що ОСОБА_1 рахується серед учасників СФГ «Чорнопіщук», яке зареєстровано як юридичну особу 24 листопада 1994 року. 
Враховуючи, що попередньо до створення такої юридичної особи зазначену ділянку отримала у користування ОСОБА_2 , яка значиться засновником і директором СФГ «Чорнопіщук», то є підстави стверджувати, що остання отримала вищевказану земельну ділянку для цілей створення означеного фермерського господарства.
При цьому останній набувач спірної земельної ділянки ОСОБА_1 , зважаючи на дату народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , не міг бути засновником СФГ «Чорнопіщук», та, відповідно, не міг отримати на праві власності чи користування будь-які земельні ділянки для цілей створення зазначеного фермерського господарства, а тому не вправі претендувати на отримання у порядку приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні СФГ «Чорнопіщук», а виключно в загальному порядку, зокрема, із земель, які не перебувають у власності чи користуванні означеного фермерського господарства.
Відносно доводів представника відповідача щодо добросовісності відповідача при набуті права власності на земельну ділянку зазначає, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону.
Так, ОСОБА_1 усвідомлював, що не отримував земельну ділянку для створення фермерського господарства, однак мав та повинен був знати, що не має права на отримання ділянки в порядку розпаювання, а тому його дії не можуть вважатися добросовісними. ОСОБА_1 , отримавши у 2021 році у порядку безоплатної приватизації спірну земельну ділянку для ведення фермерського господарства, до теперішнього часу, тобто фактично упродовж 4 років, не створив фермерського господарства, що свідчить про відсутність наміру у останнього здійснювати господарську діяльність з вирощування сільськогосподарської продукції спірній земельній ділянці та про очевидну недобросовісну поведінку.
Отримуючи у порядку безоплатної приватизації земельну ділянку для цілей ведення фермерського господарства, ОСОБА_1 мав би проявити розумну обачність та ознайомитись із вимогами Закону України «Про фермерське господарство», які є доступними та зрозумілими, щодо обмеженої правомочності використовувати отриману земельну ділянку виключно шляхом створення фермерського господарства. 
Щодо доводів представника відповідача при дотримані строків позовної давності вказує, що строк позовної давності слід обраховувати з часу, коли про порушення права територіальної громади на спірну земельну ділянку довідалась саме Захарівська селищна рада Роздільнянського району Одеської області, тобто з 28.05.2024, а тому прокурором пред`явлено зазначений позов у межах трирічного строку позовної давності.
Більш того, в період встановлення карантину з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19)» (з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року) та дії воєнного стану, строк позовної давності зупинявся та лише 04 вересня 2025 року його було поновлено. Отож строк позовної давності в будь - якому випадку не порушено.
Ухвалою Захарівського районного суду Одеської області від 02 квітня 2026 року підготовче судове засідання у цивільній справі за позовом відкладено на 23 квітня 2026 року (а.с. 164).
07 квітня 2026 року від представника відповідача – адвоката Короя І.Д. через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких він просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с. 175-177). У запереченнях вказано, що відповідач добросовісно набув земельну ділянку, а посилання представника прокуратури на відповідні висновки Верховного Суду застосуванню не підлягають оскільки прийняті не в подібних правовідносинах. 
Ухвалою Захарівського районного суду Одеської області від 23 квітня 2026 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 185).
У судовому засіданні представник Роздільнянської окружної прокуратури Пантась О.В. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд витребувати у відповідача спірну земельну ділянку. При цьому пояснила, що ОСОБА_1 неправомірно набув у власність земельну ділянку площею 15,2 га, оскільки, зважаючи на дату його народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 , він не міг бути засновником СФГ «Чорнопіщук», створеного у 1994 році. Тому відповідач не мав права на приватизацію землі, яка перебувала у користуванні цього господарства, а міг отримати земельну ділянку лише у загальному порядку. Крім того, після одержання спірної земельної ділянки відповідач не створив фермерського господарства, що свідчить про відсутність наміру здійснювати фермерську діяльність.
Представник позивача – Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Кожухар А.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити та витребувати з незаконного володіння відповідача на користь територіальної громади в особі Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області земельну ділянку площею 15,2 га.
У судове засідання відповідач ОСОБА_1 та його представник – адвокат Корой І.Д. не з`явилися, хоча про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, в порядку визначеному статтями 128-131 ЦПК України (а.с. 226, 227). Водночас від представника відповідача до суду надійшла заява, в якій він просить вказану справу розглянути за його відсутності та відсутності ОСОБА_1 . Позовні вимоги не визнають просять в їх задоволенні відмовити (а.с. 237).
Заслухавши пояснення представника прокуратури, представника позивача, дослідивши матеріали справи, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, письмові заперечення, проаналізувавши надані докази щодо обґрунтованості позовних вимог, суд дійшов такого висновку.
Так, керівник Роздільнянської окружної прокуратури на підставі статті 131-1 Конституції України, статей 4, 56 ЦПК України, статті 23 ЗУ «Про прокуратуру» в інтересах держави в особі Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
Обґрунтовуючи наявність підстав для представництва інтересів держави, прокурор посилається на те, що Роздільнянською окружною прокуратурою у порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» на адресу Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області спрямовано лист від 02 липня 2025 року, у якому селищну раду повідомлено про виявлені порушення набуття ОСОБА_1 спірної земельної ділянки для ведення фермерського господарства (а.с. 41-43). 
Водночас Захарівська селищна рада Роздільнянського району Одеської області, будучи поінформованою про виявлені порушення, заходів щодо усунення таких порушень вжити не має змоги. Відповідно до змісту листа № 01/07-13/1258 від 07 липня 2025 року, який надійшов у відповідь на запит прокурора, Захарівська селищна рада Роздільнянського району Одеської області повідомила, що нею заходи щодо усунення у судовому порядку порушення вимог земельного законодавства ОСОБА_1 не вживалися у зв`язку з незапланованим фінансуванням статті видатків судового збору (а.с. 44). 
З огляду на викладене, задля того, щоб інтереси територіальної громади та держави в цілому не залишились незахищеними, Роздільнянська окружна прокуратура звернулася до суду з зазначеним позовом в інтересах держави в особі Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області, про що попередньо листом від 26 листопада 2026 року проінформовано селищну раду (а.с. 45).
Судом установлено, що 25 жовтня 1994 року на підставі рішення Фрунзівської районної ради народних депутатів від 13 серпня 1994 року № 19-XXII, ОСОБА_2 видано Державний акт на право постійного користування землею серії ОД-25 № 002 площею 49,93 га, яка знаходиться на території Войничевської сільської ради Фрунзівського району Одеської області (тепер – Захарівська селищна рада Роздільнянського району Одеської області), для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с. 31).
Відповідно до копії свідоцтва про державну реєстрацію серії А01 № 167944, убачається, що 24 листопада 1994 року проведено державну реєстрацію про створення Селянського (фермерського) господарства «Чорнопіщук», код ЄДРПОУ 22514283 (а.с. 26).
З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Селянського (фермерського) господарства «Чорнопіщук», убачається, що керівником вказаного господарства є Чорнопіщук Н.О. (а.с. 27). 
Відповідно до копії розпорядження Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області від 15 серпня 2005 року № 420/2005 «Про затвердження проекту землеустрою щодо приватизації земельних ділянок та передачі земельної ділянки у довгострокову оренду фермерському господарству «Чорнопіщук» на території Войничівської сільської ради для ведення фермерського господарства», земельна ділянка 49,93 га в порядку приватизації була розпайована між членами фермерського господарства – ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вказаним громадянам передано безоплатно у власність земельні ділянки площею по 15,2 га із земель постійного користування фермерського господарства «Чорнопіщук». Інша частина ділянки у розмірі 19,53 га передана фермерському господарству «Чорнопіщук» в довгострокову оренду строком на 10 років (зв.а.с. 21).
Згідно копії нотаріально посвідченого протоколу № 1 загальних зборів членів селянського (фермерського) господарства «Чорнопіщук» від 05 травня 2017 року до членів фермерського господарства прийнято ОСОБА_1 (зв.а.с. 28 – а.с. 29).
Відповідно до копії заяви ОСОБА_2 від 15 квітня 2019 року, адресованої начальнику Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, остання надала згоду на вилучення земельної ділянки із земель фермерського господарства «Чорнопіщук» на користь ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства (а.с. 25).
Згідно копії клопотання ОСОБА_1 від 15 квітня 2019 року адресованого начальнику Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, останній просив начальника надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки безоплатно у власність для ведення фермерського господарства, орієнтовною площею 15,2 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, з земель СФГ «Чорнопіщук». Також, вказав, що право безоплатної передачі у власність земельної ділянки за цільовим призначенням не використовував (зв.а.с. 24). 
Відповідно до копії наказу начальника Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 15 травня 2019 року № 15-2620/13-19-СГ ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Войнічевської сільської ради Захарівського району Одеської області (за межами населеного пункту) розміром 15,2 га, із цільовим призначенням – для ведення фермерського господарства (а.с. 24).
Рішенням Захарівської селищної ради від 30 липня 2021 року № 790-VIII затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_1 з цільовим призначенням 1.02 (для ведення фермерського господарства), загальною площею 15,2000 га, кадастровий номер 5125280900:01:001:0712 із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, що перебуває в користуванні громадянки України ОСОБА_2 на підставі Державного акта на право постійного користування серія ОД-25 № 002 від 25 жовтня 1994 року та надано у власність вказану земельну ділянку (а.с. 22).
З копії довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 439890914 від 18 серпня 2025 року вбачається, що за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 15,2 га з кадастровим номером 5125280900:01:001:0712 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2437486751252) (а.с. 16).
Отже, судом установлено, що ОСОБА_1 будучи членом СФГ «Чорнопіщук», який не є засновником вказаного СФГ отримав у приватну власність земельну ділянку загальною площею 15,2 га з кадастровим номером 5125280900:01:001:0712 з цільовим призначенням 01.02 для ведення фермерського господарства, яка розташована за адресою: Одеська область, Захарівський район, Войничівська сільська рада, за межами населеного пункту. При цьому, надання такої ділянки для ведення фермерського господарства відбувалося на загальних підставах (стаття 118 ЗК України), проте із земель, що вже перебували у користуванні фермерського господарства.
Після отримання у власність вказаної вище земельної ділянки (з цільовим призначенням 01.02 для ведення фермерського господарства) ОСОБА_1 фермерську діяльність не здійснював, самостійного СФГ не створив, що підтверджено відповіддю № 2455992 від 13 березня 2026 року, сформованою засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадської формувань (а.с. 126).
Так, з цього приводу суд зазначає, що створення фермерського господарства громадянином України передбачає визначену законом послідовність дій, а земельні ділянки надаються саме для створення фермерського господарства, а не для іншої цілі.
Відносини, пов`язані з створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України. 
Згідно статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції чинній на дату виникнення правовідносин) землі фермерського господарства можуть складатися із: 1) земельних ділянок, що належать громадянам України - членам фермерського господарства на праві власності, користування; 2) земельних ділянок, що належать фермерському господарству на праві власності, користування. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
Згідно частини 1 статті 5 Закону України «Про фермерське господарство» право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.
Членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім`ї, родичі, які об`єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень установчого документа фермерського господарства. Членами фермерського господарства не можуть бути особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом). При створенні фермерського господарства одним із членів сім`ї інші члени сім`ї, а також родичі можуть стати членами цього фермерського господарства після внесення змін до його установчого документа. (частини 1, 2 статті 3 Закону України «Про фермерське господарство»).
При цьому згідно статті 8 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.
Нормами Закону України «Про фермерське господарство» запроваджений механізм, за яким земельна ділянка спочатку надається в оренду (користування) громадянину з метою здійснення підприємницької діяльності (для ведення фермерського господарства), проте останній може використовувати її лише шляхом створення фермерського господарства як форми здійснення своєї підприємницької діяльності.
Зазначене дає змогу констатувати, що створенню фермерського господарства передує, по-перше, бажання й ініціатива громадянина здійснювати підприємницьку діяльність на власний ризик саме у такій формі з метою отримання прибутку та, по-друге, вирішення питання про отримання земельної ділянки для ведення фермерського господарства у власність та/або користування, що є необхідною умовою реалізації ним права на створення такого фермерського господарства, а також державної реєстрації останнього як юридичної особи. Створення фермерського господарства громадянином України передбачає визначену законом послідовність дій, а земельні ділянки надаються саме для створення фермерського господарства, а не для іншої цілі.
Після укладення громадянином договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства та створення цим громадянином фермерського господарства права й обов`язки користувача (орендаря) такої земельної ділянки за договором оренди землі переходять від громадянина до фермерського господарства з дня проведення його державної реєстрації (подібні висновки неодноразово викладались Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 13 березня 2018 року року у справі № 348/992/16-ц, від 22 серпня 2018 року року у справі № 606/2032/16-ц, від 31 жовтня 2018 року року у справі № 677/1865/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 574/381/17-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 628/778/18, від 02 жовтня 2019 року у справі № 922/538/19).
Отже, з моменту реєстрації фермерського господарства та набуття статусу юридичної особи обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства (аналогічний висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18).
Крім того, у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа (голова чи керівник фермерського господарства), а фермерське господарство як юридична особа (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц та від 30 червня 2020 року у справі № 927/79/19).
Відповідно до частини 1 статті 32 Земельного кодексу України (в редакції чинній на дату виникнення правовідносин) громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. 
Згідно частин 1, 2 статті 13 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції чинній на дату виникнення правовідносин), члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю). Членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки, господарські будівлі та споруди фермерського господарства, передаються безоплатно у приватну власність у рахунок земельної частки (паю).
За правилами статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Відповідно до частин 1, 6 статті 118 Земельного кодексу України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.
З аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що для реалізації права на приватизацію землі, визначеного статтею 32 Земельного кодексу України та статтею 13 Закону України «Про фермерське господарство», фізична особа - майбутній засновник фермерського господарства - повинен попередньо отримати земельну ділянку в користування для створення фермерського господарства.
Якщо особа увійшла до складу членів фермерського господарства після його створення, тобто не отримавши для такого створення земельної ділянки, то вона не має права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки, яка перебуває у користуванні цього фермерського господарства. Для отримання земельної ділянки у власність вона має звертатися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в загальному порядку, визначеному статями 116, 118 ЗК України.
Земельна ділянка, що перебуває у користуванні фермерського господарства, може бути передана у власність фізичній особі - члену цього господарства, лише після припинення прав останнього на таку ділянку.
Отож член фермерського господарства, який отримав земельну ділянку у користування для створення фермерського господарства і раніше не набув права на земельну частку (пай), може цю (отриману ним) земельну ділянку приватизувати у межах розміру земельної частки (паю) за умови припинення права користування нею фермерським господарством. Якщо ж член фермерського господарства не отримував у користування земельну ділянку для його створення, а лише увійшов до складу членів цього господарства, він має право отримати у власність земельну ділянку у передбаченому законом розмірі, проте в загальному порядку, зокрема із земель, які не перебувають у власності чи користуванні фермерського господарства. 
Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного суду від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 та від 20 червня 2023 року у справі № 633/409/18.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Ураховуючи викладене, відповідач мав право на отримання спірної земельної ділянки у загальному порядку після припинення права постійного користування на неї фермерським господарством. Доказів, які б підтверджували припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою селянським (фермерським) господарством «Чорнопіщук», матеріали справи не містять.
Однак, всупереч вимогам статті 32 Земельного кодексу України та статті 13 Закону України «Про фермерське господарство», Захарівська селищна рада Роздільнянського району Одеської області своїм рішенням від 30 липня 2021 року № 790-VIII передала у власність ОСОБА_1 , як члену селянського (фермерського) господарства «Чорнопіщук», земельну ділянку загальною площею 15,2 га з кадастровим номером 5125280900:01:001:0712 для ведення фермерського господарства (яку останній не отримував у користування для його створення), у розмірі земельної частки (паю), за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, що перебувають у постійному користуванні ОСОБА_2 (засновника господарства), а мав би отримати у власність таку ділянку у передбаченому законом розмірі, проте в загальному порядку, зокрема із земель, які не перебувають у власності чи користуванні фермерського господарства.
При цьому, надання такої ділянки для ведення фермерського господарства відбувалося на загальних підставах (стаття 118 Земельного кодексу України), проте із земель, що вже перебували у користування фермерського господарства.
Поряд з цим, суд відхиляє доводи представника відповідача щодо безпідставності посилання прокурора на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18, оскільки саме цей висновок є останньою правовою позицією Верховного Суду у подібних правовідносинах. При вирішенні аналогічних спорів суди повинні враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17.
Також, суд не приймає до уваги твердження представника відповідача викладені ним у відзиві на позовну заяву відносно того, що спірна земельна ділянка відповідачем була набута за рахунок земельної ділянки площею 19,53 га, переданої в оренду СФГ «Чорнопіщук», а не за рахунок земель, наданих у постійне користування засновнику господарства. Такі доводи спростовуються заявою ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, в якій вона надала згоду на вилучення земельної ділянки саме із земель СФГ «Чорнопіщук» на користь ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства (а.с. 25).
Ба більше, земельна ділянка площею 19,53 га була передана СФГ «Чорнопіщук» у довгострокову оренду строком на 10 років на підставі розпорядження Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області від 15 серпня 2005 року № 420/2005. На момент виділення спірної земельної ділянки відповідачу строк дії оренди вже сплив, а докази його продовження у матеріалах справи відсутні.
Отже, з огляду на наведене, суд вважає безпідставними доводи представника відповідача про те, що право на приватизацію земель фермерського господарства станом на 2021 рік належало всім його членам. Встановлені у справі обставини свідчать про протилежне та дають підстави для висновку, що набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку не відповідало вимогам законодавства, чинного на момент її передачі.
Крім того, суд вважає за необхідне надати оцінку доводам представника відповідача про те, що з моменту набуття у власність спірної земельної ділянки відповідач належним чином сплачував земельний податок, що на його думку, свідчить про законність набуття відповідачем права власності на земельну ділянку. На підтвердження вказаних обставин представником відповідача надано квитанції АТ «Ощадбанк» про сплату земельного податку (а.с. 145-147). З приводу наведених доводів суд зазначає таке.
Земельний податок є обов`язковим платежем до відповідного місцевого бюджету, який згідно вимог податкового законодавства України підлягає сплаті власниками земельних ділянок та земельних часток (паїв). Обов`язок зі сплати такого податку виникає у особи з моменту набуття нею права власності на земельну ділянку та існує до моменту припинення цього права у встановленому законом порядку.
Як установлено судом, ОСОБА_1 набув право власності на спірну земельну ділянку неправомірно. Водночас матеріали справи свідчать про те, що протягом спірного періоду факт незаконності набуття ним права власності на земельну ділянку не був виявлений уповноваженими органами, право власності відповідача не було оспорене, а сама земельна ділянка не була витребувана з його володіння.
За таких обставин ОСОБА_1 залишався зареєстрованим власником спірної земельної ділянки та користувався усіма правами, пов`язаними з таким статусом. Відповідно, на нього також покладався обов`язок нести передбачені законом обтяження, пов`язані з володінням земельною ділянкою, зокрема щодо своєчасної та повної сплати земельного податку.
Отже, суд вважає, що сплата земельного податку у період перебування земельної ділянки у власності відповідача була не добровільним волевиявленням останнього, а його прямим обов`язком, встановленим законом. Сам по собі факт сплати земельного податку не може свідчити про добросовісність набуття права власності на спірну земельну ділянку, оскільки є наслідком наявності зареєстрованого права власності та виконанням покладеного законом податкового обов`язку.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
З аналізу наданих доказів та встановлених судом обставин убачається, що відповідач набув у власність спірну земельну ділянку площею 15,2 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства за спеціальною (пільговою) процедурою як член СФГ «Чорнопіщук» хоча, як установлено судом, правових підстав для такого набуття не мав. При цьому земельна ділянка була передана йому у значно більшому розмірі, ніж передбачено загальним порядком безоплатної передачі земель громадянам. Крім того, після набуття права власності відповідач не створив фермерського господарства, для ведення якого йому була надана спірна земельна ділянка.
Добра совість певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі №390/34/17 (провадження №61-22315сво18), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі №337/474/14-ц (провадження №61-15813сво18).
Не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону, що ставить її добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. Відповідний правовий висновок у подібних правовідносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20), від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц.
Суд вважає, що ОСОБА_1 не міг не усвідомлювати обставин набуття ним спірної земельної ділянки, оскільки йому було достеменно відомо, що земельна ділянка для створення фермерського господарства особисто йому у користування не надавалася. Водночас будучи членом СФГ «Чорнопіщук», він мав можливість та повинен був розуміти правову природу підстав набуття права власності на землі фермерського господарства, а також коло осіб, які мають право на їх приватизацію. За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач знав або, принаймні, повинен був знати про відсутність у нього права на отримання спірної земельної ділянки у порядку розпаювання земель фермерського господарства, а тому його поведінка не може вважатися добросовісною. 
Крім того, звертаючись за безоплатною передачею у власність земельної ділянки для ведення фермерського господарства, відповідач повинен був проявити належну обачність та перевірити правові підстави її отримання. Вимоги Земельного кодексу України та Закону України «Про фермерське господарство» є загальнодоступними та чіткими, а тому відповідач мав можливість усвідомлювати, що набуття такої земельної ділянки пов`язане зі створенням фермерського господарства та її використанням за відповідним цільовим призначенням. Однак, після набуття права власності на спірну земельну ділянку фермерського господарства відповідачем створено не було, що додатково свідчить про відсутність належної добросовісності при реалізації права на її отримання.
Порушення імперативних норм права виключає добросовісність, оскільки встановлена законом абсолютна заборона не може бути спростована добросовісністю.
Якщо закон містить абсолютну заборону, то це означає, що жодні дії, спрямовані на її обхід або порушення, не можуть вважатися добросовісними.
З огляду на викладене, суд відхиляє доводи представника відповідача щодо добросовісності набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку. Натомість встановлені у справі обставини свідчать про те, що відповідач знав або, принаймні, повинен був знати про відсутність правових підстав для її отримання у застосованому порядку. Відтак ОСОБА_1 не може вважатися добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 388 ЦК України.
Втручання у право володіння містить у собі конкуруючий приватний інтерес, зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу є «відповідними і достатніми», оскільки набуття у власність майна має бути правомірним, і держава має легітимне право на повернення спірної земельної ділянки у її власність.
Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц в якому вказано, що недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб. Отже, витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
В даному випадку витребування у недобросовісного набувача на користь територіальної громади спірної земельної ділянки не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
За таких обставин, відповідач ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем земельної ділянки, тому керівником Роздільнянської окружної прокуратури обрано ефективний спосіб захисту порушених інтересів, який полягає у витребуванні земельної ділянки у власність держави в особі Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області.
Отже, враховуючи фактичні обставини справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора про витребування від відповідача ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області, земельної ділянки загальною площею 15,2 га з кадастровим номером 5125280900:01:001:0712, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, Захарівська селищна рада (за межами населеного пункту), підлягають задоволенню.
Крім того, представник відповідача просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Зазначає про те, що право власності на спірну земельну ділянку було зареєстроване за відповідачем 11 серпня 2021 року і строк позовної давності сплив 11 серпня 2024 року, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Зі свого боку представник прокуратури вказує, що Захарівській селищній раді Роздільнянського району Одеської області про порушення відповідачем земельного законодавства стало відомо з листа Роздільнянської окружної прокуратури від 28 травня 2024 року, яким раду поінформовано про викладені порушення, тому на час звернення до суду строк позовної давності не минув.
Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Згідно частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 ЦК України).
Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву стверджує, що строк позовної давності минув 11 серпня 2024 року.
Відповідно до Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Пунктом 1 Постанови КМУ № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» встановлено з 12 березня до 3 квітня 2020 року на усій території України карантин, дія якого неодноразово продовжувалась відповідними Постановами КМУ.
Пунктом 1 Постанови КМУ № 651 від 27 червня 2023 року «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. 
Отож, карантин на території України діяв з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року.
Крім цього, 17 березня 2022 року набув чинності Закон України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», відповідно до якого розділ 12 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України був доповнений пункт 19, відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Отже, починаючи з квітня 2020 року строк позовної давності продовжився на строк дії карантину, який тривав до 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року, а починаючи з 24 лютого 2022 року строк позовної давності зупинився на строк дії в Україні воєнного стану, який діє до даного часу.
Водночас Верховною Радою України 14 травня 2025 року прийнято Закон України «Про внесення змін до п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо поновлення перебігу позовної давності».
Відповідно до положень цього Закону, його норми набирають чинності з 04 вересня 2025 роки, з цієї ж дати відновлюється перебіг строку позовної давності, який був зупинений на час воєнного стану. 
За таких обставин, з огляду на вказане вище, на момент звернення керівника прокуратури з позовом до суду, строк позовної давності в будь-якому разі не закінчив свій перебіг. Відповідно підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до часини 2 статті 4 ЗУ «Про судовий збір» (в редакції чинній на момент звернення до суду) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою судовий збір сплачується у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3028 грн) і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1059800 грн).
Згідно з частиною 3 статті 4 ЗУ «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Відповідно до платіжної інструкції № 3305 від 11 грудня 2025 року Одеською обласною прокуратурою, у відповідності до вказаних положень закону сплачено судовий збір за подання позовної заяви в електронній формі з використанням підсистеми Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» у розмірі 8125 гривень 50 копійок (зв.а.с. 15).
Отож, з урахуванням задоволення позову, відповідно до часини 1 статті 141 ЦПК України та частини 3 статті 4 ЗУ «Про судовий збір», з відповідача на користь Одеської обласної прокуратури потрібно стягнути судовий збір в розмірі 8125 гривень 50 копійок.
На підставі викладеного та керуючись статтями 256, 257, 261, 387 ЦК України, статями 32, 116, 118, 132 ЗК України, статтями 1, 5, 8, 12, 13 Закону України ««Про фермерське господарство», статтями 4, 12, 13, 81, 83, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов керівника Роздільнянської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування - Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння задовольнити.
Витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області (код ЄДРПОУ 04378882) земельну ділянку загальною площею 15,2 га з кадастровим номером 5125280900:01:001:0712, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, Захарівська селищна рада (за межами населеного пункту), реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2437486751252.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Одеської обласної прокуратури (реквізити: отримувач коштів - Одеська обласна прокуратура, адреса: 65026, м. Одеса, вул. Італійська, 3, код отримувача (код ЄДРПОУ) – 03528552, рахунок отримувача UA808201720343100002000000564, банк отримувача – ДКСУ у м. Києві, код банку отримувача – 820172, код класифікації доходів бюджету – 22030101) судовий збір в розмірі 8125 (вісім тисяч сто двадцять п`ять) гривень 50 копійок.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 30 червня 2026 року.

Відомості про сторони у справі:

Роздільнянська окружна прокуратура, код ЄДРПОУ 0352855233, місцезнаходження: вул. Ярослава Мудрого, 8, м. Роздільна Роздільнянського району Одеської області, 67400;

позивач – Захарівська селищна рада Роздільнянського району Одеської області, код ЄДРПОУ 04378882, місцезнаходження: вул. Центральна, 69, с-ще Захарівка Роздільнянського району Одеської області, 66700.

відповідач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя