ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 712/2318/25		
Провадження № 22-ц/821/1114/26		
категорія: 307010000  	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Василенко Л. І., 
суддів: Карпенко О. В., Сіренка Ю. В.,
секретаря – Кукушкіної А. О.

учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 ,  
відповідач – Черкаська міська рада,
треті особи: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєва Інна Юріївна, ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Пилипенка Ростислава Борисовича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 березня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєва Інна Юріївна, ОСОБА_2 , про тлумачення заповіту та визнання права власності на нерухоме майно, у складі: головуючого судді Стеценко О. С., повний текст рішення складено 04.03.2026, 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до Черкаської міської ради, третя особа – приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєва І. Ю. про тлумачення заповіту та визнання права власності на нерухоме майно.
Позовні вимоги мотивувала тим, що вона звернулася до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвої І. Ю. з заявою про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , а саме: на 9/20 часток у житловому будинку по АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 до цього часу не може отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно – 9/20 часток житлового будинку АДРЕСА_2 у зв`язку із допущеною помилкою при оформленні заповіту від 10.12.2004 за № 2-3722, в якому вказано невірну адресу житлового будинку - АДРЕСА_3 (запис вчинено за зареєстрованим у паспорті місцем реєстрації заповідача ОСОБА_3 ).
Постановою про відмову у вчинення нотаріальної дії від 24.12.2024 № 2914/02-13 приватний нотаріус Черкаського МНО Алєксєєва І. Ю. відмовила у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину – на 9/20 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 , який залишився після смерті спадкодавця - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва була мотивована тим, що за даними нотаріальної контори після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , 07.04.2023 за № 31/2023 заведена спадкова справа. З заявами про прийняття спадщини звернулися: ОСОБА_2 ; ОСОБА_1 . Інші спадкоємці до нотаріальної контори не зверталися. 
Відповідно до перевірки в Спадковому Реєстрі від імені померлої ОСОБА_3 , 1938 року народження, Миколенко І. М., державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори, посвідчено заповіт від 10.12.2004 за реєстровим № 2-3722. Видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 9/20 (дев`ять двадцятих) часток житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , неможливо у зв`язку з тим, що під час перевірки поданих документів було виявлено помилку в заповіті, а саме в номері житлового будинку, частка в праві власності якого належала спадкодавцю, оскільки померлій належала частка в праві власності на житловий будинок АДРЕСА_4 .
При посвідченні заповіту від 10.12.2004 за № 2-3722 державним нотаріусом Черкаської державної нотаріальної контори Миколенко І. М. не було зафіксовано конкретно, на яку частку житлового будинку та земельну ділянку ОСОБА_3 надавала заповітне розпорядження, та не перевірено відповідність (дійсність) вказаної спадкодавцем адреси житлового будинку: АДРЕСА_3 .
Зазначає, що помилка (неточність) при визначенні в заповіті від 10.12.2004 за № 2-3722 адреси спадкового майна – АДРЕСА_3 , що заповідалося ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , була пов`язана із невірним визначенням належного спадкодавцю нерухомого майна – 9/20 часток житлового будинку по АДРЕСА_5 як відокремленого об`єкту нерухомості (у зв`язку з чим у заповіті вказано адресу цього домоволодіння через «дріб один»). Також у заповіті від 10.12.2004 не було конкретизовано розмір належних ОСОБА_3 часток у будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 , які згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно становлять 9/20 домоволодіння.
Указана помилка у заповіті від 10.12.2004 із визначенням адреси спадкового майна була зумовлена багаторічним фактичним розподілом житлового будинку та земельної ділянки між сусідами по АДРЕСА_2 на дві окремі частини – домоволодіння, в одній з яких і проживала ОСОБА_3 , яка сприймала належне їй майно як окрему квартиру АДРЕСА_6 .
Фактично належні спадкодавцю 9/20 часток житлового будинку по АДРЕСА_2 з початку 1980-х років становлять самостійне індивідуально визначене житлове приміщення з літньою кухнею, яке має окремий вхід та яке відокремлене від решти 11/20 частин домоволодіння, в наявності є також відокремлена парканом земельна ділянка.
Спадкодавець за свого життя була переконана, що володіє на праві власності домоволодінням по АДРЕСА_3 (що по факту співпадає з її часткою 9/20 будинку по АДРЕСА_2 ), цьому «сприяли» її паспортні дані про зареєстроване місце проживання та решта документів ОСОБА_3 на газифікацію будинку, оформлення субсидії в органах соціального захисту населення та ін.

Саме помилкове сприйняття ОСОБА_3 належної їй 9/20 частки будинку по АДРЕСА_2 як фактично відокремленого домоволодіння з окремим номером АДРЕСА_3 (із прилеглою земельною ділянкою), призвело до внесення помилкових й неточних реквізитів щодо нерухомого майна до заповіту від 10.12.2004, який засвідчений у Першій Черкаській державній нотаріальній конторі, реєстровий номер № 2-3722.
При цьому, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні будь-які відомості щодо об`єктів нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 . За цією адресою ОСОБА_3 ніколи не володіла житловою нерухомістю, натомість мала зареєстроване право власності на 9/20 часток будинку з надвірними господарськими спорудами та будівлями по АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою КП «Черкаське ООБТІ» від 10.12.2024 № 4081.
Указані у заповіті від 10.12.2004 неточності щодо розміру частки та помилкової адреси нерухомого майна перешкоджають спадкоємцю (позивачу) реалізувати свої спадкові права у позасудовому порядку, є необхідність в судовому захисті спадкових прав шляхом тлумачення заповіту та визнання за ОСОБА_1 права власності на спадкове майно у вигляді 9/20 часток житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Просить розтлумачити заповіт № 2-3722, посвідчений 10.12.2004 державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Миколенко І. М., та визнати за ОСОБА_1 право власності на 9/20 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 березня 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що заповідач невірно вказала майно, яке їй належить, а саме зазначила невірну адресу нерухомого майна, указана помилка не може бути розтлумачена, оскільки це спотворює волю заповідача.
При тлумаченні змісту заповіту не допускається пошук волі заповідача, яка відтворена в тексті самого заповіту, а також не допускається внесення змін у зміст заповіту, який є особистим розпорядженням фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на випадок своєї смерті.
Суд також дійшов висновку, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, адже відповідачем виступає орган місцевого самоврядування, натомість спадкоємцями, які звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, є позивач і третя особа, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Пилипенко Р. Б. оскаржив його в апеляційному порядку та просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 березня 2026 року.
Прийняти постанову суду апеляційної інстанції, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до Черкаської міської ради в цивільній справі №712/2318/25 у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення місцевого суду від 04.03.2026 у даній цивільній справі не відповідає приписам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості судового рішення, позаяк судом першої інстанції не були повно й всебічно з`ясовані обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не було досліджено технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_3 , який містив таку ж адресу, яка була зазначена у паспорті заповідача ОСОБА_3 (копія паспорту спадкодавця долучена до матеріалів справи).
Вказує, що судом першої інстанції взагалі не досліджено питання наявності за вказаною адресою цілком відокремленого нерухомого майна, яке й стало предметом заповіту від 10.12.2004, який засвідчений у Першій Черкаській державній нотаріальній конторі, реєстровий номер № 2-3722.
При вирішенні вказаного цивільного спору судом першої інстанції не застосовано положення ч. 2 ст. 1256 ЦК України, згідно якої суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору, тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі ч. 1 ст. 1256 ЦК України.
Судом першої інстанції не враховано, що саме помилкове сприйняття ОСОБА_3 належної їй 9/20 частки будинку по АДРЕСА_2 як фактично відокремленого будинковолодіння з окремим номером АДРЕСА_3 (із прилеглою земельною ділянкою), очевидно, призвело до внесення помилкових й неточних реквізитів щодо нерухомого майна до заповіту від 10.12.2004, який оформлений у Першій Черкаській державній нотаріальній конторі, реєстровий номер № 2-3722.
Крім того, послався на те, що третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 визнавав позовні вимоги позивача ОСОБА_1 .

Фактичні обставини справи

Відповідно до посвідченого державним нотаріусом заповіту від 10.12.2004 за реєстровим № 2-3722, ОСОБА_3 заповідала усю належну їй частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд та земельну ділянку, що знаходяться в АДРЕСА_3 (двісті сорок чотири дріб один), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с. 32).
Згідно із Паспортом серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 13).
Відповідно до Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1 а.с. 14).
Приватним нотаріусом Алєксєєвою І. Ю. у постанові від 24.12.2024 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 , у зв`язку із тим, що за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . З заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Роз`яснено, що відмова може бути оскаржена до суду (т.1 а.с. 15).
Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, житловий будинок за адерсою: АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності – частка 33/120 (т.1 а.с. 16-17).
Відповідно до Інформації про зареєстроване право власності, видане КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 10.12.2024 за № 4081А, право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано за: ОСОБА_5 – 33/80 частки, ОСОБА_4 – 11/80 частки, ОСОБА_3 – 9/20 частки (т.1 а.с. 19).
Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відсутнє зареєстроване право власності на житловий будинок за адерсою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 21).
Відповідно до листа приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу від 09.04.2025 № 291/01-16, з заявами про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , інші спадкоємці до нотаріальної контори не зверталися.
З наданої нотаріусом спадкової справи вбачається, що із заявами про прийняття спадщини після ОСОБА_3 звернулися ОСОБА_2 як спадкоємець за законом та за заповітом та ОСОБА_1 як спадкоємець за заповітом (т.1 а.с. 46-86).
Відповідно до листа Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від 10.04.2023, надати інформацію щодо гр. ОСОБА_3 та інших зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_3 , не вбачається за можливе, оскільки відсутня в органі реєстрації інформація за цією адресою (т.1 а.с. 66).
Згідно зі Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29.07.1998 ОСОБА_3 успадкувала 9/40 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться і АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 75).
Відповідно до свідоцтва про право власності від 29.07.1998, посвідчено право власності ОСОБА_3 на 9/20 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться у АДРЕСА_2 (т.1 а. с. 76).

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Пилипенка Р. Б., Бурдоноса Д. В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Відповідно до ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
У порядку визначеному ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За принципом диспозитивності визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача, а суд у цивільному судочинстві не вправі з власної ініціативи залучати іншого відповідача / співвідповідача до участі у справі.
Водночас установлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає, та має ґрунтуватися передусім на аналізі природи спірних правовідносин і позовних вимог.
Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 686/20282/21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.
Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріальних правовідносин, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача [див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22)].
Верховний Суд у Постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 роз`яснив, що найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) зроблено висновок про те, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України).
Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
За змістом наведеної норми процесуального права, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Водночас суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 318/74/20-ц).
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц вказала на те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п. 40 цієї постанови).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 300/808/19, від 07 грудня 2023 року у справі № 363/2300/20, від 13 грудня 2023 року у справі № 753/8710/21).
Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, у яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 947/6589/21).
У справі, про перегляд якої представником ОСОБА_1 – адвокатом Пилипенком Р. Б. подано апеляційну скаргу, предметом спору є тлумачення заповіту та визнання за ОСОБА_1 права власності на 9/20 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом, оскільки нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину.
Відповідачем у справі був визначений лише орган місцевого самоврядування, обґрунтування пред`явлення позову саме до цього відповідача у позові відсутнє.
У ході розгляду справи судом встановлено, що із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори зверталась не лише позивач, а і інша особа, а саме ОСОБА_2 , подавши 07.04.2023 заяву про прийняття спадщини за законом та за заповітом.
Відповідно до листа нотаріуса від 09.04.2025, з дослідженої спадкової справи та постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.12.2024, з заявами про прийняття спадщини звернулися позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 . Інші спадкоємці до нотаріальної контори не зверталися.
У матеріалах нотаріальної справи відсутня постанова нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 .
Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_2 є спадкоємцем, який прийняв спадщину після ОСОБА_3 .
У даному позові відповідачем виступає лише орган місцевого самоврядування, натомість спадкоємцями, які звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, є позивач і третя особа, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача.
Враховуючи, що позовні вимоги пред`явлені до органу місцевого самоврядування, позивач не заявляв клопотання про залучення іншого спадкоємця ОСОБА_2 , як співвідповідача, хоча його співучасть є обов`язковою, отже у цій справі неможливо вирішити питання про право власності на спадкове майно, не вирішивши питання, зокрема про права не залученого спадкоємця, тому у суду наявні підстави для відмови у задоволенні позову з підстав неналежного складу сторін.
Посилання в апеляційній скарзі на визнання третьою особою без самостійних вимог ОСОБА_2 позовних вимог позивача не заслуговує на увагу, так як в силу ч. 2 ст. 49 ЦПК України лише відповідач наділений правом визнавати позов (всі або частину позовних вимог), а третя особа без самостійних вимог, у відповідності до ч. 6 ст. 53 ЦПК України, має процесуальні права і обов`язки, встановлені ст. 43 цього Кодексу. 
Крім того, апеляційний суд зауважує, що спадкодавцю належала частина будинку, а саме 9/20 будинку АДРЕСА_1 , інші частини будинку належать ОСОБА_5 – 33/80 частки та ОСОБА_4 – 11/80 частки, які також не були залучені до участі в справі, проте, враховуючи зміст ст. 358 ЦК України, чиїх прав, інтересів та (або) обов`язків може стосуватись спір, враховуючи, що будинок АДРЕСА_1 є їх спільною частковою власністю.
Отже, суд першої інстанції вірно зазначив, про необхідність відмови в задоволенні позову по складу сторін, проте одночасно з цим аналізував та виклав висновки по суті спору, не врахувавши, що лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд може вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, а без залучення всіх належних відповідачів позовні вимоги судом не можуть бути вирішені.
Аналогічний підхід застосований Верховним Судом у постанові від 01 грудня 2025 року у справі №607/20602/23.
Апеляційна скарга не містить доводів щодо спростовування висновків суду першої інстанції в частині неналежного складу учасників справи.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча п. 1 ст. 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, § 2).
Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржене судове рішення – змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Пилипенка Ростислава Борисовича – задовольнити частково.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 березня 2026 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 10 червня 2026 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

Ю. В. Сіренко