ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1015/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/13116/25 Категорія: 304000000 	Пономар В.О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Карпенко О.В., Сіренка Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 лютого 2026 року у справі за позовом Комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради звернулося до суду із вказаним позовом, обгрунтоауючи його тим, що позивач здійснює постачання теплової енергії на будинок за затвердженими у встановленому порядку тарифами. Інформація щодо встановлених тарифів є загальновідомою, розміщена на офіційних веб-порталах КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Відповідач, фактично споживши вищезазначені послуги, не надсилав позивачу жодних скарг чи претензій щодо наявності послуг, якості чи кількості їх надання. На думку позивача це свідчить про те, що він надав відповідачу житлово-комунальні послуги належним чином, а саме якісно, своєчасно та у повному обсязі.
Проте відповідач оплату в повному обсязі за надані послуги не здійснював.
Станом на 31.08.2025 борг ОСОБА_1 перед КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» ЧМР за спожиту теплову енергію становить 28 401,74 грн., яку позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 лютого 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Стягнуто з КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами ані підстав покладення на відповідача обов`язку зі сплати нарахувань за період до 10.02.2025, ані наявності непогашеної заборгованості відповідача за період після набуття ним права власності з урахуванням здійснених оплат, заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.
У частині стягнення витрат на правничу допомогу понесених відповідачем, то суд вважав, що їх розмір в сумі 7 000,00 грн не є явно завищеним, не виходить за розумні межі та є співмірним складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи та ціни позову.
Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції, КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов. 
Зазначає, що, оскільки житлово-комунальні послуги були фактично надані споживачеві, тому в нього виник обов`язок з їх оплати.
Щодо витрат на правничу допомогу стягнутий на користь відповідач, то вважають їх розмір явно завищеним, а також таким, що не відповідає реальним обставинам справи.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам.
Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» ЧМР покладене виконання державної соціальної програми – забезпечення підприємств та населення міста тепловою енергією для потреб опалення та гарячого водопостачання і воно здійснює постачання теплової енергії та гарячого водопостачання до будинку АДРЕСА_1 , в тому числі і квартири АДРЕСА_2 .
Відповідно до спадкового договору, укладеного 02.09.2024 між ОСОБА_2 (відчужувач) та ОСОБА_1 (набувач), на останнього покладено зобов`язання у випадку смерті відчужувача здійснити поховання.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 10.02.2025 право власності на кв. АДРЕСА_3 належить ОСОБА_1 .
Отже, відповідач є споживачем послуг з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання, які йому надає КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» ЧМР за вказаною вище адресою з 10.02.2025.
Водночас позивачем заявлено позовні вимоги до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію за період з 01.01.2022 до 31.08.2025.
Статтею 5 Закону України від 9 листопада 2017 року №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон №2189-VIII) визначено, що до житлово-комунальних послуг належать:
1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку;
2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Відповідно до ст. 6 Закону №2189-VIII учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.
Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону №2189-VIII встановлений обов`язок індивідуального споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 1 Закону № 2189-VIII індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 7 Закону №2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Згідно із частиною першою статті 9 Закону №2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Послуги з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води передбачені статтями 21-22 Закону №2189-VIII.
При цьому, розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону №2189-VIII надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
При цьому, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг в повному обсязі.
Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 07 липня 2020 року у справі №712/8196/20, від 25 березня 2020 року у справі № 211/3347/18-ц.
Відповідно до ст. 162 Житлового кодексу України плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 4 статті 319 ЦК України власність зобов`язує.
Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до інформації, яка міститься у матеріалах справи відповідач ОСОБА_1 став власником квартири 10.02.2025 року, а отже саме з даного часу у нього виник обов`язок щодо належного утримання майна та оплати комунальних послуг. 
Оскільки набуття права власності відбулося за спадковим договором, а не у порядку спадкування за законом чи заповітом, у нього відсутній обов`язок щодо сплати боргу попереднього власника.
Таким чином, оскільки фактично заборгованість у відповідача перед підприємством відсутня у зв`язку зі сплатою боргу у повному розмірі під час розгляду справи, а тому підстав для задоволення вимог позивача немає.
Інших відомостей, які б спростовували зазначені висновки суду першої інстанції до суду апеляційної інстанції не надано. Розрахунок поданий стороною відповідача належним чином надавачем послуг не спростований.
Щодо витрат на правничу допомогу, то слід врахувати наступне.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами першою–п`ятою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частин третьої та восьмої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16 (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг.
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (mutatis mutandis рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, § 268).
У постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення – визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. […] У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Вирішуючи питання про відшкодування відповідачеві понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано керувався тим, що у задоволенні позову відмовлено, а сторона відповідача надала належні докази (договір про надання правничої допомоги від 06.10.2023 № 232-10, укладений Адвокатським об`єднанням «Право, бізнес і фінанси» та ОСОБА_1 ; акт № 2 наданих послуг (детальний опис робіт) до договору про надання правової допомоги № 232-10 від 05.01.2026, відповідно до якого адвокатським об`єднанням надано послуги на загальну суму 7 000,00 грн.) на підтвердження понесених витрат. 
Колегія суддів доходить висновку, що розмір витрат на правничу допомогу відповідає принципам розумності, справедливості та є співмірним із складністю справи та значенням її для сторін.
У апеляційній скарзі не мотивовано, чому позивач вважає їх явно завищеними та несправедливими, а тому колегія суддів не вбачає підстав для їх зміни.
Крім того, слід зауважити, що матеріали справи не містять заперечень поданих представником позивача щодо неспівмірності вказаних витрат до суду першої інстанції. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради –залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 лютого 2026 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Судді